Despre Sine,

Dorinţă si Practica Atenţiei

Interview acordat d-lui

dr. Matei Georgescu şi d-lui George Petre

in Bucuresti, 22 Septembrie 2015.

Ajahn Abhinando

Aruno Publications

M.G.: Mulţumesc Ajahn Abhinando, pentru că aţi acceptat să luaţi parte la programul Universităţii Spiru Haret, Spiritualitate şi Educaţie, şi mulţumesc lui George Petre şi Asociaţiei Alethea pentru a face posibil acest eveniment.

Contextul unui interviu evocă într-un fel nevoia de a găzdui o „a treia persoană”, fie că asta se întamplă printr-un microfon sau o cameră, se aduce un “altul” în acest dialog. Acest lucru pare să-i încurce pe cei care conversează. Avem impresia că ne-am adresa şi acestui “terţ” atunci cȃnd vorbim. Acest lucru ar putea fi o provocare deoarece reconfigurează sau fragmentează spaţiul “prezenţei”.

A.A.: Noţiunea de “terţ” nu face neapărat referire la un intrus. Dacă există prezenţă, ceea ce considerăm a fi un “terţ” face pur şi simplu parte din situaţia prezentă. Fiecare situaţie este complexă. Prin contrast, prezenţa este relativ simplă dar în acelaşi timp şi foarte subtilă. Ne pot scăpa multe aspecte ale prezenţei, sau putem înţelege noţiunea de prezenţă în moduri care o simplifică destul de mult..

Dacă apare ideea unui observator, acest lucru poate aduce după sine o senzaţie de fragmentare – pe de o parte mă pot identifica cu cel care face acţiunea; pe de altă parte mă pot identifica cu cel care observă, care evaluează comportamentul celui care face acţiunea. Se poate să apară chiar şi un alt „observator”, care este conştient de această „evaluare” iar situaţia poate deveni destul de fragmentată dacă ar fi să materializăm aspectele diferite. Această fragmentare poate fi proiectată pe experienţa externă. Evaluatorul intern, de exemplu, poate fi proiectat pe microfon. Acest lucru poate fi înţeles ca o proiectare a fricii de a fi judecat.

Acum, conştienţa, sau mindfulness, sau prezenţa, oricum am numi-o, este marele unificator – unifică experienţa deoarece este prezentă pentru actualitatea experienţei mele, cu înclinaţia de a primi toate aspectele sale. De exemplu „terţul” este parte din experienţa mea. Pot vedea noţiunea de „terţ” ca pe ceva creat de mine.

Deci din punct de vedere al conştiinţei, experienţa este unitară. O parte din această experienţă poate fi intenţie. Prezentul se mişcă către un viitor. Există un context care ne-a adus aici, şi simplul schimb dintre noi din prezent va avea implicaţii în viitor. Prin urmare prezentul nu există în izolare, deşi prin simpla observare directă, pare a fi singurul lucru care ar exista. Pentru noi, trecutul este o amintire pe care o avem acum în prezent; viitorul este gȃndul a ceva ce urmează să se întȃmple, o anticipare, care din nou poate fi experimentată doar în prezent. Dar dacă observarea directă a prezentului dezvăluie trecutul şi viitorul ca non-existent, ce anume, fără trecut şi viitor, este prezentul? Ce este timpul?

M.G.: Da, izolăm conceptele, cuvintele, imaginile mentale şi le separăm de acest cȃmp unitar.

A.A.: Da, binenţeles că pȃnă şi această „experienţă unitară” este un concept.. Orice fel de conceptualizare încearcă să definească ceva, să fixeze ceva care nu poate fi fixat; implică întotdeauna cel puţin o uşoară distorsionare a experienţei noastre trăite.

Cȃnd ne gȃndim la trecut, este doar o amintire a trecutului. Cu toate astea, experimentăm tot ceea ce experimentăm acum prin intermediul intenţiilor din trecut. Fără intenţiile din trecut, nimic din toate acestea nu s-ar fi întȃmplat – pur şi simplu. Iar ceea ce suntem acum, care este filtrul prin care experimentăm ceea ce se întȃmplă acum, este acumularea experienţelor trecute care alcătuiesc ceea ce suntem. Aşadar, într-o mare măsură, trecutul nostru defineşte ceea ce ni se întȃmplă acum.

M.G.: Deci există o tendinţă naturală în psihic de a produce izolare cum ar fi conceptele, cum ar fi amintirile, chiar şi cele traumatice. De ce această mişcare? Se poate să trăim într-un spaţiu fără izolare? De ce produce psihicul de-a lungul evoluţiei umanităţii aceste tipuri de fragmentări de insule interioare?

A.A.: Nu m-aş considera expert pe această temă, dar în loc de izolare, aş folosi mai degrabă definiţii, ce creează legături artificiale. Avem nevoie de aceste definiţii pentru a ne organiza experienţa, pentru orientare şi comunicare. Este foarte folositor să fixăm lucrurile în percepţia noastră pȃnă la un anumit nivel, dar există o tendinţă de a pune prea mare accent pe distincţiile dintre fenomene, şi prin urmare de a transforma aspecte în fragmente. Limbajul cimentează mai departe percepţia noastră despre o lume cu obiecte separate ce acţionează în raport cu alte obiecte, cu unul dintre obiecte fiind eu, separat de toate celelalte. Acesta este un rezumat al experienţei actuale; o abstracţie, care poate deveni foarte limitativă dacă o considerăm a fi un întreg sau o imagine exactă a ceea ce se întămplă.

M.G.: Deoarece încă din copilarie, chiar şi din primele luni ale vieţii, nu trăim în izolare, în fragmentare. Aşa cum înţeleg eu din psihanaliză, copilul întȃi percepe lumea ca fiind unitară şi doar mai tărziu începe să o perceapă ca fiind alcătuită din părţi: acesta este scaun, acesta sunt eu. Ok, dar acum suntem aici unde încercăm să explorăm cum putem intra în acel spaţiu unitar. Deci originea si sfȃrşitul sunt oarecum similare. De ce atȃta osteneală? Suntem în mijlocul părţii fragmentate, în izolare.

A.A.: Poate la începutul vieţii, copilul are o experienţă unitară, dar nu are nici o cunoştinţă, nici o înţelegere despre cum să relaţioneze cu orice din propria experienţă. Aşa începe să exploreze. Se instalează recunoaşterea tiparurilor repetitive, acestea sunt reamintite si definite tot mai mult ca şi obiecte. Aceste obiecte nu sunt un dat în sine într-o lume „acolo”, ci sunt abstractizate de către noi din propria experienţă. Cred că beneficiul acestui lucru este evident: recunoaşterea tiparurilor şi a formării obiectelor ne permite să învăţăm din propria experienţă, să dezvoltăm strategii pentru a relaţiona cu o lume de obiecte într-un mod care să ne crească bunăstarea. Acesta este un lung şi anevoios proces de învăţare şi nimeni nu pare să îl înţeleagă perfect. Unele dintre strategiile pe care le învăţăm vor fi mai ingenioase decȃt altele. Cu toţii ajungem să cărăm după noi o tolbă de lucruri amestecate, unele tolbe conţinȃnd un amestec mai favorabil decȃt altele.

Travaliul spiritual nu presupune doar demontarea acestor lucruri, revenirea la inocenţa copilăriei. Un copil poate fi inocent dar nu este înţelept. Poţi spune ca modul său de a opera este perfect adecvat contextului în care se află, dar atȃt: este adecvat doar pentru un copil. Nu vrei să ajungi să te tȃrăşti pe jos ca un copil, în inocenţa ta, experimentȃnd totul pentru prima oară. Pe măsură ce creştem, învăţăm să diferenţiem, să recunoaştem continuitatea obiectelor; învăţăm să diferenţiem între ceea ce este corpul nostru şi ceea ce nu este corpul nostru; începem să dezvoltăm percepţia unui agent, percepţia de sine ca mai mult sau mai puţin operatori independenţi într-un mediu înconjurător.

Invăţăm să ne orientăm în propria lume şi să avem grijă de noi. Acest lucru este funcţional, în consecinţă, şi esenţial. Cu cȃt ajungi să te separi mai mult de mediul înconjurător, cu atȃt mai multă responsabilitate trebuie să dezvolţi dacă vrei să rămai funcţional: să dezvolţi capacitatea de a negocia conştient către o relaţie abilă cu lumea obiectelor, pe cȃnd la început nu era nici o responsabilitate, nici o relaţie conştientă, pentru că nu exista nici o separare. Aici lucrurile pot lua o turnură greşită şi la un anumit moment realizăm, să sperăm, că această abilitate pe care am dezvoltat-o are limitări foarte severe. Ne foloseşte pană la un punct dar indiferent cȃt ne perfecţionăm strategiile, ele nu ne pot garanta o bunăstare care să dureze.

Se poate să ajungem să auzim că profesori spirituali ca Buddha a atras atenţia faptului că avem un poţential cu mult mai mare decȃt credeam, că putem creşte desupra identificărilor limitate şi strategiilor pe care le-am dezvoltat. Ȋn termenii analizei lui Buddha este important să realizăm că noi am creat aceste strategii şi identităţi. Ele nu constituie o realitate ultimă. Modul cum ne percepem pe noi înşine ca fiind înauntrul sau în afara unei lumi a obiectelor este ceva creat, care are utilităţile sale, dar nu este o realitate ultimă şi prin urmare un ultim refugiu; nu este ceva care va funcţiona pentru totdeauna. De fapt este chiar un miracol că am dezvoltat o personalitate mai mult sau mai puţin funcţională; iar această creaţie miraculoasă trebuie să fie întreţinută, ceea ce costă energie şi efort. Ȋn ciuda tuturor eforturilor noastre, la un moment dat ea se va destrăma. Prin urmare, dacă asta este tot ceea ce ştiu şi singurul lucru pe care mă bazez în contextul percepţiei propriei bunăstari, iau parte la un joc pe care îl voi pierde.

Chiar şi în cazul celor care sunt foarte bine adaptaţi, fiinţele umane foarte capabile, acest lucru nu va dura.

Inevitabil trebuie să fie prezent un substrat de anxietate în viaţa noastră. Deşi totul decurge bine în viaţa mea, voi fi îngrijorat pentru cȃt timp voi putea proteja ceea ce am obţinut, sau chiar mă voi întreba ”ce urmează acum? Acum am ajuns la acest nivel, am tot ceea ce credeam că am nevoie.. şi acum?”

M.G.: Deci traim un joc pierdut.. al impermanenţei. Deci ce ar fi de făcut?

A.A.: Buddha susţine că este posibil să ajungem la o bunăstare care este susţinută prin sine, care este independentă de calitatea sau conţinutul experienţei, care nu depinde de nimic din ceea ce putem experimenta prin propriile simţuri.

M.G.: Deci nu ar exista nici o condiţionare cauzală; este dincolo de cauzalitate, acest ceva pe care ne-am putea baza.

A.A.: Da, cred că este corect spus. Este ceva ce putem realiza, care este fară cauză. Buddha se referea la acest lucru şi ca la ceva care este necreat, nenăscut, nemuritor, ceva de dinaintea cauzei şi efectului.

M.G.: O definiţie negativă..

A.A.: Exact, nu dă o definiţie pozitivă, dar, cȃteodată vorbeşte despre acest lucru într-un mod metaforic, numindu-l de exemplu insulă sau celălalt mal; dar în mod evident acestea sunt descrieri inspiraţionale, modalităţi poetice de a sugera că merită într-adevăr să faci un efort să îl găseşti. Ȋl mai numeşte chiar şi fericire ultimă la un moment dat. Deci vorbea despre ceva ce putem descoperi, ceva ce se află deja acolo, nu ceva ce putem crea, ceea ce probabil îl face să sune mai degrabă misterios.

G.P.: Dar în acelaşi timp, este ceva în direcţia căruia te poţi educa? Acesta este un punct de vedere interesant, pentru că deşi nu este creat, deşi nu este născut, deşi nu este condiţionat, pare că poţi lucra în direcţia acestei idei.

A.A.: Educarea, după Buddha, înseamnă să purifici mintea pȃnă într-un punct în care ea devine pregătită să realizeze această posibilitate.

M.G.: Ce anume trebuie să educăm? Conştiinţa duală? Capacitatea de concentrare a subiectului-obiect?

A.A.: Ȋn primul rȃnd, cȃnd observăm că participăm la creearea propriei realităţi, încercăm să devenim mai îndemȃnatici. Prin asta nu vreau să spun că lumea noastră este în întregime creaţia noastră, dar evident, experienţele care ies la suprafaţă pentru noi în timp ce înteracţionăm cu mediul înconjurător, şi modalităţile prin care organizăm şi interpretăm aceste experienţe au o calitate foarte puternic subiectivă; ele depind de condiţionarea noastră biologică, socială şi personală. Vedem lumea diferit faţă de cum o vede un cȃine; dacă ai crescut într-o zonă urbană, vei avea probabil moduri diferite prin care vei interpreta realitatea faţă de cum ai face-o dacă ai fi trăit într-o pădure tropicală. Sau dacă ai crescut în Romȃnia, eşti predispus să percepi diferit unele lucruri faţă de cum ai face-o dacă ai fi crescut în Germania. Apoi mai există condiţionarea personală, care depinde de copilărie, educaţia primită, ideile pe care ţi le-ai apropriat de la parinţii şi prietenii tăi – în ultimă instanţă, este vorba de toate experienţele din trecut. Toate acestea contribuie la modul în care eşti predispus să înregistrezi informaţia nouă, sau chiar lucrurile cărora alegi să le acorzi atenţie. Iar multe dintre toate acestea nu se petrec la nivel conştient.

Acesta este unul dintre motivele din cauza cărora, dacă ai o dezbatere pe o tema politică, este extrem de dificil să îţi convingi oponentul de punctul tău de vedere. O viziune opusă pe o temă anume pe care o discuţi este doar vȃrful iceberg-ului de condiţionări anterioare de tot felul care te-au predispus către a vedea lucrurile dintr-un anume unghi. Prin urmare acesta este un proces foarte complex, şi are foarte mult de-a face cu economisirea energiei. Dacă ar fi să procesezi toată informaţia care se naşte din interacţiunile tale şi întotdeauna să evaluezi răspunsurile tale iar de la zero, fie vorba, creierul tău, nu ar putea sa facă faţă bagajului de informaţie implicat în acest proces. Aşa puternic cum este, pur şi simplu nu are puterea computaţională să facă acest lucru. Deci în primul rȃnd, deja economisim foarte multă energie prin filtrarea majorităţii potenţialei informaţii pe care o putem primi, permiţȃnd doar unui număr mic de semnale să intre într-o procesare avansată, şi unui numar chiar mai mic să devină conştient. Ȋn al doilea rȃnd, cȃnd decidem să răspundem la sau să iniţiem o interacţiune cu mediul înconjurător, deja avem înmagazinat un număr mare de tipare fixe de acţiune – unele învăţate, altele înnăscute şi rafinate de către experienţă – care salvează multă energie deoarece nu este nevoie să ne găndim de fiecare dată cum să facem anumite lucruri.

Acumulăm deprinderi şi moduri comportamentale automate de a face lucrurile, de la a ne spăla pe dinţi pȃnă la a avea o dezbatere. Acest lucru nu este rău. Fără asta ar fi foarte dificil să funcţionăm. Dar dacă nu există conştiintă şi prezenţă în jurul acestor răspunsuri condiţionate, devenim foarte rigizi şi limitaţi.

Deci primul element din învăţăturile lui Buddha este să devenim mai conştienti de cum funcţionează toate aceste lucruri. Al doilea este să devenim mai iscusiţi în raportul pe care îl avem cu aceste lucruri, să încercăm să folosim conştiinţa noastra pentru a găsi modalităţi de a slăbi, şi poate într-un final de a abandona complet, aceste obiceiuri pe care le recunoaştem ca fiind dăunatoare sau neajutătoare şi să le reiterăm pe cele abile.

Pe măsură ce devenim mai educaţi în acest sens, povara condiţionării devine mai uşoar iar modul în care ne implicăm în creearea propriei realităţi devine mai îndemȃnatic şi mai flexibil. Apoi putem folosi din ce în ce mai mult spaţiul interior recuperat pentru a deconstrui sau pune la îndoială întreg procesul.

Cȃt din experienţa mea este un construct?

Cȃt de implicat sunt în a o construi?

Am vreo autoritate în faţa ei?

Dacă da, ce tipuri de constructe sunt folositoare, şi cȃnd? Sunt momente cȃnd pot da drumul complet la a construi în totalitate?

Ce ar rămȃne atunci?

Prin a da drumul activităţilor mentale implicate în construcţie, este posibil să înţelegem la ce se referea Buddha ca fiind neconstruit?

G.P.: Se poate spune atunci că vom vedea cum ambele obiectul si subiectul experientei sunt create şi construite ? Demontand aceasta atenţie duală care este deprinsă, în final, am putea spune ca ramanem cu o atenţie fără obiect?

A.A.: Conştiinţă non-duală?

G.P.: Da.. există o orientare catre aceasta?

A.A.: Da, iar în sensul în care înţeleg eu această atenţie, ea este temelia sfȃrşitului tuturor acestor lucruri fără rost cum este suferinţa, stresul, anxietatea sau nemulţumirea, iar acest sfȃrşit este scopul învăţăturii oferite de Buddha. Ȋn analiza lui Buddha, acest stres sau nemulţumire este creat şi susţinut de propria noastră identificare cu un sine separat aflat într-un mediu plin de obiecte şi experienţe care ii pot oferii o satisfactie (sau ameninţare) temporala.

Avem nevoie să înţelegem că această poziţionare ca fiind ceva separat, un sine independent, nu vizează un “ lucru real” ci mai degrabă o activitate. Atȃta vreme cȃt ne identificăm ca fiind ceva, ne “creăm un sine”, cum s-ar spune.

Această activitate, în care investim atȃta energie, capăta o amploare foarte mare în vieţile noastre. Iar această identificare, care este o separare, este in acelasi timp senzatia de vulnerabilitate şi ”lipsa”. Putem spune că ne aflăm într-un cerc vicios în care procesul de identificare, setea/lăcomia, aversiunea si ignoranţa-- absenţa înţelegerii procesului, se susţin unele pe altele pentru a stimula mai departe suferinţa.

De aceea este nevoie aproape pentru toată lumea să treacă printr-un proces de educare lung pentru a se putea desprinde de cercul vicios şi pentru a-l înlocui cu unul virtuos, în care, cu ajutorul înţelegerii mai profunde a lucrurilor, se va diminua lăcomia şi aversiunea, făcȃnd loc pentru pacea interioara.

Aceasta va permite unei aprofundări să aibă loc, bazata pe o practică a cultivării atenţiei.

Ȋn plus, aşa cum se procedează în genere cu abilităţile noi invăţate, trebuie să folosim înţelegerea dobȃndită în contextul propriei vieţi, astfel încȃt ea să poată fi înglobată şi să transforme gradual modul nostru de a ne raporta la propria experienţă.

Dacă nu acţionăm în concordanţă cu noile moduri de înţelegere dobȃndite, acestea vor rămȃne doar nişte amintiri, nişte notiţe pe care le purtăm după noi aşezate în sertarul faptelor înteresante “din capul nostru”.

De aceea, această cultivare se răsfrȃnge pe întreaga durată a vieţii: corp, trup şi minte. Buddha numea acest proces “Calea nobilă cu 8 ramuri” şi îl împărţea în felul următor: Observarea Corectă, Intenţia Corectă, Vorbirea Corectă, Acţiunea Corectă, Traiul Corect, Efortul Corect, Atenţia Corectă (mindfulness) şi Concentrarea Corectă.

M.G. = Dr Matei Georgescu

G.P. = George Petre

Tradus de Alexandra Popescu şi George Petre

Copyright

Despre Sine,

Dorinţă si Practica Atenţiei

Published by:

Aruno Publications

Aruna Ratanagiri Buddhist Monastery

2 Harnham Hall Cottages,

Harnham, Belsay,

Northumberland NE20 0HF UK

Contact Aruno Publications at www.aruno.org

This book is available for free download from www.forestsangha.org

Digital Edition 1.0

Copyright © 2015 Harnham Buddhist Monastery Trust

This work is licenced under the Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.0 UK: England & Wales Licence. To view a copy of this licence, visit: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/2.0/uk/

Summary:

You are free:

- to copy, distribute, display and perform the work

Under the following conditions:

- Attribution: You must give the original author credit.

- Non-Commercial: You may not use this work for commercial purposes.

- No Derivative Works: You may not alter, transform, or build upon this work.

With the understanding that:

- Waiver: Any of the above conditions can be waived if you get permission from the copyright holder.

- Public Domain: Where the work or any of its elements is in the public domain under applicable law, that status is in no way affected by the license.

- Other Rights: In no way are any of the following rights affected by the license:

- Your fair dealing or fair use rights, or other applicable copyright exceptions and limitations;

- The author's moral rights;

- Rights other persons may have either in the work itself or in how the work is used, such as publicity or privacy rights.

- Notice: For any reuse or distribution, you must make clear to others the licence terms of this work.

Harnham Buddhist Monastery Trust operating as Aruno Publications asserts its moral right to be identified as the author of this book.

Harnham Buddhist Monastery Trust requests that you attribute ownership of the work to Aruno Publications on copying, distribution, display or performance of the work.