Metta:
Practica Bunăvoinţei

Traducere in limba română a unui text publicat pentru prima dată in Forest Sangha Newsletter din decembrie 2013.

Ajahn Abhinando

Aruno Publications

Bunăvointa este benefică pentru toată lumea. Cum ne simţim când simtim bunavointa in alta persoana, sau când o simţim în interiorul nostru?

Cum ne simţim când o percepem ca fiind absentă?

Această diferenţă ar trebui să ne convingă că vom avea beneficii dacă acordăm atenţie bunătăţii şi cultivăm bunavointa.

De fapt, se spune că inima liberă are tot timpul calitatea buneivoinţe ca fundaţie naturală. Astfel, de fiecare dată când verificăm şi observăm că această calitate lipseşte, că nu o simţim, putem să considerăm acest fapt un semn că inima noastră este obstrucţionată.

Aceasta ne va permite să ne gândim dacă putem face ceva în această privinţă.

Probabil că majoritatea dintre voi cunoaşteţi deja forma tradiţională a meditaţiei Metta, în care îţi reciţi o frază standard. Există anumite variaţii în frazele folosite. Cele pe care le folosesc eu sunt: "Fie ca eu să fiu bine. Fie ca eu să fiu liniştit. Fie ca eu să fiu fericit.". Ȋn acest caz, gândurile de bine sunt îndreptate direct către sine. Modul tradiţional în care bunătatea-iubitoare este încă predată în Asia de către majoritatea învăţătorilor este de a începe cu sine, presupunându-se implicit că acesta este de fapt cea mai uşoară modalitate de a începe; că este natural pentru noi să ne placem şi să ne dorim binele.

Pentru vestici insa, acest fapt poate părea contraintuitiv.

Pentru mulţi dintre noi, este exact pe dos: este cel mai greu să oferim bunătate şi gânduri de bine nouă înşine. Nu este aşa pentru toată lumea, desigur, dar suferinţa cauzată de stima de sine scăzută şi mintea exagerat de critică este specifică culturii noastre, iar această tendinţă a început să se răspândească şi în culturile tradiţionale buddhiste din Asia.

Se vede astfel cât de important este să fim atenţi la circumstanţele culturale în care practicăm învăţătura lui Buddha.

Cu acest gând, începem să evocăm imaginea cuiva faţă de care simţim în mod natural bunătate, poate cineva care ne-a ajutat în multe feluri importante, astfel încât să ne simţim recunoscători acelei persoane. Pe măsură ce parcurg această practică, puteţi, dacă doriţi, să încercaţi să vă sincronizaţi cu ea în propriile voastre trupuri şi minţi.

Ideea este de a păstra în minte imaginea persoanei şi să vedeţi cum vă afectează.

Ce se întâmplă când răsare această amintire?

Simţiţi un răspuns la ea?

Unde simţiţi acel răspuns?

Puteţi simţi efectiv ceva în corp?

Este puţin diferit pentru fiecare dintre noi, dar pentru mine şi presupun că şi pentru majoritatea oamenilor, emoţii precum bunătatea sunt localizate în principiu în zona pieptului - în zona inimii putem simţi o rezonanţă, poate un pic de căldură, presiune ori sensibilitate.

Acum putem începe cu fraza noastră.

Evocăm imaginea şi îi dorim acelei persoane binele, spunând încet în minte, în inima noastră: "Fie ca tu să fii bine. Fie ca tu să fii liniştit. Fie ca tu să fii fericit". Apoi continuaţi să vă menţineţi atenţia în corp, în zona pieptului; observaţi dacă simţiţi ceva acolo ca răspuns - căldură, sensibilitate, orice. Nu contează dacă senzaţia este puternică sau foarte subtilă; îndreptaţi-vă atenţia către ea, ca şi cum aţi masa acea zonă cu atenţia. Simţiţi-o în corp, încercaţi să o amplificaţi.

Această practică este un instrument.

Exact ca orice alt instrument, nu funcţionează întotdeauna şi merge diferit pentru fiecare om. Aşa că dacă nu funcţionează pentru tine, nu te îngrijora, sunt multe alte lucruri pe care poţi să le faci. Dar dacă vrei să încerci şi să cultivi acest instrument, chiar dacă iniţial nu simţi nimic, nu e nimic. Dacă evoci amintirea cuiva sau a ceva, îţi poţi repeta gândul pozitiv, iar dacă aceasta este într-adevăr ceea ce simţi sau îţi doreşti să simţi faţă de acea persoană, este suficient de autentic.

Pur şi simplu continuă.

Poate că mai devreme sau mai târziu vei începe să simţi deschiderea si în corp. Aspectul important este să practici o vreme, cel puţin câteva minute de fiecare dată, pentru a putea cultiva bunavointa conştient.

Prin aceasta putem stimula acel sentiment aparte, la fel cum alte memorii pot declanşa alte tipuri de emoţii. Aşadar, folosim acest instrument, această practică, pentru a aprinde bunătatea în inima noastră, pentru a porni procesul; dar apoi ne dăm seama că această bunătate este o posibilitate pe care o avem mereu la îndemână, o resursă căreia putem alege mereu să îi acordăm atenţie. Dacă ţinem minte acest fapt şi continuăm să folosim această unealtă, putem să ne întărim resursa, la fel cum ne întărim conştienţa momentului de faţa prin aducerea constantă a atenţiei către respiraţie. Putem cultiva conştient bunătatea în acelaşi mod, dar este important să vedem că această capacitate de a fi buni este ceva ce avem deja; este a noastră.

Putem menţine această practică în meditaţia noastră pentru o perioadă, mereu evocând imagini ajutătoare, repetând gândurile bune şi fiind atenţi la bunătate şi întărind experienţa acesteia în corp şi minte. Apoi putem începe să experimentam cu spaţiul pe care l-am creat.

Aceasta este o practică a atenţiei, aşa că ne îndreptăm atenţia către piept.

Observăm senzaţiile de căldură şi sensibilitate legate de intenţiile noastre bune şi ne unim atenţia cu acele senzaţii. Este ca şi cum am crea un spaţiu cald - un spaţiu al inimii, am putea spune. Aşadar, suntem conştienţi de faptul că atenţia nu este doar atenţie; are şi un aspect afectiv. Are acel aspect oricum, într-o formă sau alta, dacă suntem sau nu conştienţi de el, dar în acest caz îi acordăm o atenţie conştientă şi încercăm să dezvoltăm o calitate de căldura în atenţia noastră.

Nu creăm doar spaţiu al atenţiei, ci o atmosferă plină de căldură, bunăvointa, binevenire.

O dată ce avem o impresie clară a senzaţiilor corelate cu bunătatea în zona pieptului, putem, prin mişcarea intenţiei, să încercăm să le răspândim prin corp şi să vedem cum este afectat acesta.

Putem să ne adresăm conştient corpului, folosind acea urare de bine, spunând: "Fie ca tu să fii bine, fie ca tu să fii liniştit, fie ca tu să fii fericit" propriului nostru corp.

Are sens pentru voi? Mai mult ca sigur ca binele are sens. Poate pentru unii oameni, un corp sănătos, aflat într-o stare de bine are de asemenea sens.

Aceasta este o tehnică pe care putem să o folosim mai ales în momentele de disconfort sau durere, sau când avem de a face cu vreo boală.

Dacă acordăm atenţie disconfortului sau durerii din corp şi aceasta are cu sine şi bunăvoinţă faţă de corp, atunci va exista un efect asupra modului în care percepem experienţa. Reţinerea bunătăţii în corp este de asemenea un mod de a o face mai stabilă şi mai durabilă. Putem să ducem bunătate cu noi, la propriu. Ne luăm corpul oriunde am merge, deci dacă putem să reţinem acest sentiment de benevolenţă în corp, il vom duce cu noi ori unde am fi. Daca insa sentimentul de bunavointa nu este ancorat in corp, el se va dizolva cu uşurinţă când va fi pus la incercare.

Acesta este de asemenea un mod de a dezvolta mai departe bunătatea.

Mai întâi facem acest spaţiu al inimii pentru o vreme; apoi, după ce s-a conturat clar, putem invita diverşi oameni înăuntru. Putem evoca imagini ale unor oameni pe care îi cunoaştem. Recomandarea, desigur, este ca la început să aducem doar oameni faţă de care simţim în mod natural afecţiune - pentru a putea continua să dezvoltăm senzaţia de bunătate, întărind-o, dând naştere la tot mai multă căldură interioară. După o vreme, putem începe să chemăm oameni faţă de care ne simţim în general neutri şi să vedem ce se întâmplă.

Poate o sa începem să ne dăm seama că acest spaţiu al bunătăţii poate exista oarecum independent de circumstanţe.

Este al nostru, ca să spunem aşa; nu trebuie să depindă de persoana la care ne gândim sau cu care avem contact, sau cu care relaţionăm. Poate fi mai uşor să pornim bunătatea cu o persoană care ne place, faţă de care ne simţim recunoscători; dar o dată ce flacăra bunătăţii a fost aprinsă, ne dăm seama că este de fapt ceva ce putem alege mereu să rămână aşa; şi există putere în acest fapt.

Dacă ne continuăm practica cu oameni faţă de care ne simţim în general neutri, repetând: "Fie ca tu să fii bine, fie ca tu să fii liniştit, fie ca tu să fii fericit", ne putem schimba modul în care ne simţim faţă de acei oameni. Am putea începe să îi vedem în altă lumină.

Acest fapt poate fi foarte interesant.

Adevărata provocare este să aducem în conştiinţă oameni de care nu ne place prea mult sau chiar deloc, sau cu care suntem în conflict, oameni pe care îi găsim dificili. Iarăşi, vedem ce se întâmplă. Nu cerem sau aşteptăm un anumit rezultat, că ceva foarte bun ar trebui să se întâmple sau că ceva ar trebui să se schimbe.

S-ar putea să nu.

S-ar putea să simţiţi spaţiul inimii îngustându-se. Aceasta se întâmplă de obicei. Dacă acesta este cazul, nu trebuie să continuăm să ne străduim sau să ne judecăm singuri. Mai degrabă, mergem într-un punct unde practica ni se pare sigură, poate la persoana cu care am început. De ce? Pentru că recunoaştem: "Ok, acel spaţiu de bunătate pe care l-am deschis în inimă nu este încă destul de puternic, nu este destul de conturat, aşa că trebuie să depun puţin mai mult efort." Este ca şi cum aţi ridica greutaţi şi aţi vrea să doborâţi un nou record, dar greutatea nu se mişcă - aşa că spuneţi "E în regulă" şi vă întoarceţi la sala de antrenament ca să exersaţi mai mult; mai întâi încercaţi greutăţi mai puţin dificile, până deveniţi mai puternici.

Puteţi încerca greutatea pentru record mai târziu. Poate într-o zi veţi reuşi să doriţi binele unei persoane care nu vă place.

Cu alte cuvinte, va avea loc o schimbare a percepţiei. Aceasta nu înseamnă că va începe să vă placă acea persoană - nu ştiţi niciodată, e bine să fiţi deschişi la surprize, dar nu despre acest aspect e vorba în meditaţia Metta. Nu este despre a plăcea acolo unde displaceţi, sau a vă preface că vă place, ci despre a vedea dacă s-ar putea dezvolta o capacitate a inimii, o bunătate independentă de experienţa cu care ne confruntăm.

Pentru aceasta, e nevoie de o antrenare a inimii.

Şi o dată cu antrenarea apare o senzatie de împuternicire intensă, pentru că înseamnă că inima devine independentă de alţi oameni. Alţii devin mai puţin capabili să ne influenţeze stările sau dispoziţiile mentale, pentru că ne dezvoltăm resursele noastre interioare propri-- sentimentele de bunăvoinţă şi bunătate către noi şi către alţii.

Acelaşi lucru se aplică pentru orice experienţă care nu ne place şi de care avem tendinţa naturală de a ne îndepărta.

Capacitatea noastră crescută de a fi mai buni poate să ne ofere spaţiul necesar pentru a putea fi mai deschişi şi mai dispuşi să acceptăm chiar sentimente neplăcute. Aceasta ne oferă o fundaţie de la care putem începe să ne investigăm experienţele, reactivitatea. Ne poate oferi puterea de a privi altfel oamenii, dezchizand posibilitatea de a vedea aspecte care ar putea fi înceţoşate sau blocate dacă am reacţioa numai pe baza percepţiei sau sentimentului că ei au un comportament neplăcut sau lipsit de bunăvoinţă faţă de noi.

A le dori oamenilor binele: "Fie ca tu să fii bine, fie ca tu să fii liniştit, fie ca tu să fii fericit", nu ar trebui să depindă de faptul că ne place de ei sau că suntem de acord cu ei. Când putem vedea si simtii aceasta bunavointa în relaţiile noastre cu ei, vom putea observa o schimbare in bine.

Veţi fi observat că acolo unde există conflict sau neînţelegere, de obicei doar ricoşăm unii faţă de alţii reacţii emoţionale.

De cele mai multe ori prindem imediat starea emoţională a persoanei, fie că aceasta este speriată, agresivă sau cu prejudecăţi, de exemplu. Din această cauză, de multe ori nu auzim ce are acea persoană de spus, chiar dacă este de bun simţ. Înainte ca neînţelegerea să pătrundă în partea raţională a minţii noastre, reacţionăm la un nivel emoţional la starea afectivă a celeilalte persoane.

De exemplu, dacă trebuie să atragem atenţia cuiva asupra unui aspect neplăcut, este mult mai uşor şi, adesea, mai eficient dacă putem păstra o stare de bunavointa faţă de acea persoană. Nu funcţionează întotdeauna, desigur; succesul depinde foarte mult şi de capacitatea persoanei de a detecta bunele noastre intenţii.

Dar este mult mai probabil să ne asculte dacă persoana poate recepta că suntem motivati de bunăvointa. Intotdeauna devine mai uşor de acceptat ceva dificil precum criticismul, în vreme ce dacă acesta provine din furie sau dorinţa de a avea dreptate, chiar dacă avem cele mai bune argumente, cealaltă persoană este mult mai puţin dispusă să le asculte şi, în schimb, va reacţiona la sentimentul că este atacată.

Celălalt aspect foarte important al acestei practici este modul în care ne raportăm la noi înşine şi conflictele interioare pe care le tinem in noi. Stiu de exemplu, că în ţări buddhiste din Asia de Sud Est, învăţătorii îşi instruiesc discipolii să înceapă fiecare episod de meditaţie cu o perioadă de Metta (bunavointa), primele cateva minute.

Mi se pare interesant.

E ca şi cum ai acorda mintea înainte de a o folosi, ca muzicienii care se pregătesc pentru un concert: înainte de a începe, işi acordează instrumentele. Nu folosesc prea des o practică Metta la începutul meditaţiei, dar mi se pare foarte important să fiu atent la calitatea atenţiei mele şi să găsesc acea sensibilitate, bunăvoinţă în ea înainte de a merge mai departe, sau de a încerca să merg mai departe cu orice tehnică de meditaţie.

Din propria mea experienţă, aceasta chiar face o mare diferenţă.

Şi totuşi, absenţa bunăvointei în atenţie poate fi cu uşurinţă trecută cu vederea. Uneori doar mergem mai departe cu meditaţia, fără să ne dăm seama că e posibil să medităm cu o stare mentală negativă, fiind aspri sau critici cu noi înşine, încerând din greu să obţinem ceva sau zbătându-ne într-un fel sau altul.

Dacă acesta este cazul, simpla inducere a unei stări de relaxare, de sensibilizare şi adăugarea bunăvointei în modul în care relaţionăm cu noi înşine poate să schimbe tot. De exemplu, dacă practicaţi constientizarea respiraţiei şi remarcaţi că aţi petrecut ultimele douăzeci de minute plănuind cina pentru mâine seara, în acel moment, când vă daţi seama că asta faceţi, sunteţi prezenţi într-o mare măsură.

Dar ce faceţi mai departe?

Acesta ar fi testul. Pe ce bază se conturează de fapt mintea? Va simţiţi fericiţi că sunteţi prezenţi în acest moment, de faptul că aţi remarcat că nu eraţi atenţi, sau vă criticaţi că aţi irosit douăzeci de minute ? Observaţi ce diferenţă creează acest aspect în modul cum ne percepem practica, cum ne mişcăm mai departe; fie ne mutăm în starea critică, fie într-o stare în care ne bucurăm că suntem prezenţi atunci când ne dăm seama de acest lucru.

Pentru a celebra prezenţa, a dezvolta o atenţie apreciativă, non critică, trebuie să existe această bunăvoinţă. De fapt, mi se pare că aceatsa este o calitate inerentă a atenţiei clare. Atenţia claranestrămutată nu este un soi de observare sterilă şi lipsită de emoţie.

In invataturile lui Budha, termenul general pentru multitudinea proceselor mentale este "Citta", pe care îl traducem uneori ca "minte", alteori ca "inimă", şi alteori ca "inimă-minte", pentru că Citta acoperă atât mintea-cunoaştere, cât şi sensibilitatea, caliatatea afectiva a inimii.

Acum, dacă constienta (awareness) este menita sa servesca drept refugiu, aceasta constienta clara, non-reactivă ar trebuii să aibă ambele calităţi, cunoaştere cat si sensibilitate.

Aceasta constienta poate atunci fi accesată, sau antrenata, prin ambele calităţi-- atat cunoaştere cat si calitatea afectiva a inimii.

De cele mai multe ori încercăm să accesăm aceasta constienta clara prin cunoaştere, adica, prin observarea atentă- observarea a ceea ce este în prezent. Dar pentru a face acest lucru cum trebuie, este necesar să ne ocupăm şi de aspectul emoţional.

"A şti pur şi simplu" este un fel de senzaţie de cunoaştere, deci este de asemenea şi capacitatea de "a simţi pur şi simplu" ceea ce simţim. Este exact acest "a simţi pur şi simplu", într-un mod non-reactiv, ceea ce creează spaţiu în inimă.

Este acest “a simti’’ care este în mod natural bunătate şi ecuanimitate.

Această calitate a simţirii, a atenţiei la propria noastră experienţă, aduce cu sine o stare de bunătate, de ingaduinta, de lipsă de judecare; si prin aceasta este ecuanimitate.

În invataturile lui Buddha, compasiunea şi înţelepciunea, sensibilitatea inimii si cunoasterea clara, merg mereu împreună; una fără cealaltă este neechilibrată şi incompletă. Aşa că puteţi vedea legătura meditaţiei Metta cu vederea clară- aparţine în mod natural unei atenţii care poate recepţiona experienţa noastră fără să o judece.

Meditaţia Metta, atunci, nu este pentru a produce anumite tipuri de iubire, sentimente, care pot sau nu să apară.

Prefer traducere lui Luang Por Sumedho pentru Metta ca "bunăvointa si rabdare" .

Această calitate de bază a atenţiei clare, a acelei radianţe, este mai mult despre a fi răbdător.

A fi răbdători nu înseamnă a strânge din dinţi şi a suporta ceva anume, ci această dorinţă, această permitere a unei experienţe de a fi aici, chiar dacă nu ne place. Cred că este ceva ce putem observa când suntem cu oameni care sunt foarte buni şi deschişi. Când îi întâlnim, mai ales dacă suferim şi, prin urmare, ne simţim constrânşi, ei sunt de mare ajutor pentru că sunt capabili să ne primească în durerea noastră într-un mod spaţios, lipsit de prejudecăţi - pentru că sunt foarte prezenţi, capabili să fie faţă în faţă cu durerea noastră, făcându-i loc fară să o judece. Astfel, puterea ecunaimităţii serveşte ca fundaţie pentru bunăvointa.

Meditaţia Metta poate funcţiona şi ca instrument de unificare a minţii. Când am vizitat mănăstirea Amaravati acum câţiva ani, între întâlniri, am vorbit cu mulţi prieteni pe care nu îi mai văzusem de ceva vreme. Aşa că în această perioadă de câteva zile s-a vorbit mult şi s-a făcut schimb de noutăţi, dintre care multe erau despre problemele pe care le aveau oamenii.

După câteva zile de aşa ceva, mintea mea avea o stare mai aparte.

Apoi, în sfârşit am avut o dimineaţă liberă; nu a trebui să ma văd cu nimeni. M-am trezit devreme şi m-am gândit: "Oh, minunat, o să intru în această cameră cu altar şi o să meditez". Eram singur şi nu mai era nimeni acolo în aşa devreme. Am stat în camera cu altar în faţă unei imagini ale lui Buddha şi am practicat sau am încercat să practic ceea ce fac de obicei - atenţia la corp, la respiraţie şi la ceea ce se manifestă în momentul respectiv. Dar mintea mea era în toate direcţiile, reluând nenumărate poveşti, gânduri şi îngrijorări legate de tot ceea ce auzisem, în special probleme - era aproape ca o trupă de elicoptere exersând manevre complicate în creierul meu.

Mă gândeam la diverşi prieteni şi cum urmau să se confrunte ei cu problemele lor, nesigur dacă să spun ceva sau nu, dacă pot să ajut sau nu. Multe probleme au răsărit în minte, iar eu am răspuns cu şi mai multe încercări de a rezolva acele probleme. Şi rezultatul oricare ar fi fost el, nu a fost samadhi, bunăstare, linişte sau pace.

Apoi, dintr-o dată, când mă gândeam la o anumită persoană, această propoziţie mi-a răsărit în minte: "Fie ca tu să fii bine, fie ca tu să fii liniştit, fie ca tu să fii fericit".

M-am gândit: "Oh, interesant". Nu intenţionasem şi nu încercasem să ajung la această practică, dar desigur era o practică pe care o ştiam de mult timp şi o abordam din când în când, aşa că devenise o abilitate pe care mintea o stocase undeva, iar în acel moment a readus-o la suprafaţă. Propoziţia a răsărit pur şi simplu, aşa că am urmat-o. Am ascultat-o şi apoi m-am gândit la altcineva şi iar a apărut această urare: " Fie ca tu să fii bine, fie ca tu să fii liniştit, fie ca tu să fii fericit". Apoi şi-a creat propriul ritm, ieşind fără efort din mintea mea, ca o mantră. Cu toţi oamenii aceia diferiţi la care mă gândeam, situaţiile, problemele, exista întotdeauna un singur răspuns: "Fie ca tu să fii bine, fie ca tu să fii liniştit, fie ca tu să fii fericit".

Multe probleme au venit în minte, dar inima mereu răspundea în acelaşi fel, cu aceeaşi atitudine.

Se simţea chiar bine! Era şi un sentiment onest, chiar am simţit asta; nu am inventat şi nu m-am străduit să ma simt aşa, era un răspuns autentic. Iar eu am putut să ma concentrez pe el, să il las să se manifeste şi să continue. Pe măsură ce am rămas cu acel sentiment, a început să pacifice şi să unifice mintea. Înainte, încercasem cumva să fiu cu trupul şi respiraţia, dar nu reuşisem; se simţea ca şi cum aş fi încercat să montez un cort în mijlocul unei furtuni. Dar acest lucru puteam să îl fac. Era un răspuns autentic la haosul mental şi puteam să îl extind şi asupra mea: "Fie ca eu să fiu bine, fie ca eu să fiu liniştit, fie ca eu să fiu fericit". Mintea a început să se unifice în jurul acelei atitudini. Iar pe măsură ce reuşeam să o simt în corp, a devenit o metodă de a-mi aduce în sfârşit atenţia în trup într-un mod plăcut.

Aceasta a fost o revelaţie pentru mine, pentru că nu încercasem să folosesc adesea acest exerciţiu meditativ. Pur şi simplu a părut să se activeze singur în acel moment, când m-am simţit obosit de tot zgomotul din cap şi neajutorat în legătură cu acesta şi cu problemele de la care pornise. O dată ce procesul a început de la sine, am putut să îl urmez şi să îl dezvolt conştient. Numai atunci ceea ce încercasem să fac înainte a devenit posibil; numai atunci atenţia mea a reuşit să se fixeze în corp şi a făcut-o într-un mod blând şi paşnic.

Şi o dată ce s-a întâmplat acest lucru, am început să am în sfârşit un simţ al spaţialităţii atenţiei care primea orice îşi făcea apariţia. Inteligenţa naturală care sălăşluieşte în atenţia clara ar fi putut să dea naştere la idei despre cum ar trebui rezolvate problemele care îmi ocupaseră conştiinţa dintr-o persectivă mai clară, mai liniştită. Deşi încă nu păreau să existe soluţii, această experienţă m-a ajutat să nu mă mai îngrijorez, să nu mai încerc să forţez existenţa soluţiilor. Aceasta s-a dovedit a fi altă cale de a intra în acel spaţiu al vederii clare, doar de a sta în atenţie şi de a lăsa inteligenţa naturală a acesteia să opereze, cu claritatea ei, cunoaşterea lipsită de prejudecăţi şi preţuire a existenţei noastre.

Aceste două calităţi, cunoaşterea şi preţuirea, trebuie întotdeauna să vină împreună. Nu contează de la care capăt începem, trebuie să aducem în corp cunoaşterea, vederea, partea mai analitică a minţii împreună cu calitatea simţirii din inimă.

Sper că aceste reflecţii să vă servească drept încurajare să exploraţi valoarea atenţiei conştiente la bunăvointa în meditaţia formală, indiferent cum doriţi să o aplicaţi - fie că decideţi să îi acordaţi atenţie la începutul meditaţiei, sau că încercaţi să vă aduceţi aminte şi să vă centraţi pe ea în timp ce practicaţi - oricare variantă ar fi mai potrivită pentru voi.

Fie ca voi să fiţi bine,
fie ca voi să fiţi liniştiţi,
fie ca voi să fiţi fericiţi.

Tradus de Alexandra Popescu şi George Petre

Copyright

Metta: Practica Bunăvoinţei

Published by:
Aruno Publications
Aruna Ratanagiri Buddhist Monastery
2 Harnham Hall Cottages,
Harnham, Belsay,
Northumberland NE20 0HF UK

Contact Aruno Publications at www.aruno.org
This book is available for free download from www.forestsangha.org

Digital Edition 1.0

Copyright © 2016 Harnham Buddhist Monastery Trust

This work is licenced under the Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.0 UK: England & Wales Licence. To view a copy of this licence, visit: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/2.0/uk/

Summary:

You are free:

to copy, distribute, display and perform the work

Under the following conditions:

Attribution: You must give the original author credit.

Non-Commercial: You may not use this work for commercial purposes.

No Derivative Works: You may not alter, transform, or build upon this work.

With the understanding that:

Waiver: Any of the above conditions can be waived if you get permission from the copyright holder.

Public Domain: Where the work or any of its elements is in the public domain under applicable law, that status is in no way affected by the license.

Other Rights: In no way are any of the following rights affected by the license:

Your fair dealing or fair use rights, or other applicable copyright exceptions and limitations;

The author's moral rights;

Rights other persons may have either in the work itself or in how the work is used, such as publicity or privacy rights.

Notice: For any reuse or distribution, you must make clear to others the licence terms of this work.

Harnham Buddhist Monastery Trust operating as Aruno Publications asserts its moral right to be identified as the author of this book.

Harnham Buddhist Monastery Trust requests that you attribute ownership of the work to Aruno Publications on copying, distribution, display or performance of the work.