Laskavost

Adžán Čandasírí

Věnování

Tato sbírka učení je věnována váženému Adžánovi Sumedhovi, jenž - jako dobrý přítel a učitel - mi dodal odvahy podívat se zpříma na utrpení v mém životě a ukázal mi, co s tím.

Použité zkratky

A | Anguttara-nikája
M | Madždžhima-nikája
S | Samjutta-nikája
SN    | Sutta-nipáta
Ud | Udána

Úvod

Tato malá sbírka naučení obsahuje z větší části rozpravy z týdenního meditačního kurzu v České republice z roku 2009. Poslední rozprava je z novoročního meditačního kurzu 2011/2012 tamtéž.

Přednášela jsem anglicky s překladem do češtiny, protože většina účastníků měla jen malou nebo žádnou znalostí angličtiny. To vyžadovalo přesnou a stručnou řeč, což jsem - jakmile jsem si zvykla na pomalejší tempo - začala vnímat jako užitečné; přestávky také umožňovaly meditativní pauzy - nebyl to, jak by se někdo mohl domnívat, čas na rozmyšlenou co povídat dál! Původně jsem zamýšlela připravit útlou knihu s anglickou a českou verzí bok po boku. Ale ukázalo se, že bude lepší připravit a redigovat nejdříve anglickou verzi, která vyšla jako první. Z ní vychází tento překlad.

Jedním z cílů této knihy je být úvodem těm, pro které je meditační kurz s učitelem théravádového směru novou zkušeností. Základní naučení jsou podána spolu s pomocí pro vlastní praxi (Útočiště a Předsevzetí); k nim se pak text vrací – někdy dvakrát nebo dokonce třikrát - takže čtenář nebo meditující si stále připomíná základní témata praxe. Nebuďte proto, prosím, překvapeni, narazíte-li při čtení těchto stránek víckrát na témata jako čtyři vznešené pravdy, nestálost, neuspokojivost a ne-já, nebo laskavost a všímavost jako protilátky proti pěti překážkám.

Povzbuzení a podporu mohou v návratu k těmto základním tématům najít i lidé s mnoha lety kontemplativní buddhistické praxe. Když se těmito učeními řídíme v našem životě, působí na srdce a postupně proměňují náš pohled na svět, se nám ukáže něco nového pokaždé když je slyšíme.

Před více než 2500 lety vyzval Buddha své učedníky “...jít a putovat pro dobro a štěstí mnoha, ze soucitu se světem, kvůli prospěchu, blahu a štěstí bohů a lidstva.” Ve stejném duchu jsou tato naučení znovu předávána.

Sestra Čandasírí • Rocana Vihara • Duben 2012.

Poděkování

Jak první musí být zmíněn Adam Long, jenž byl milou oporou během přípravy této sbírky. Přepsal - a spolu s Pamelou Kirby materiál setřídil. Sash Lewis pomohl s redakcí a doladěním jazyka.

Nicholas Halliday vybral anglický název a jeho zjevně takřka nekonečná energie umožnila udělat výtvarnou a konečnou podobu knihy. Talya Davies na poslední chvíli pomohla se závěrečnou korekturou. Jim všem bych chtěla vyjádřit uznání za jejich snahu a dovednosti. Adžán Amaro a Adžán Sundara mi vždy, když bylo třeba, poskytli tolik potřebné povzbuzení a Adžán Karuniko si laskavě udělal čas k přečtení celého rukopisu, aby posoudil, zda neobsahuje nic, co by mělo raději zůstat nevyřčeno.

Závěrečné poděkování patří Buddha Mangale, která mě během posledních osmi let zvala do České republiky a organizovala všechny meditační kurzy, těm, jejichž tlumočnické umění mi umožnilo komunikaci, a všem Čechům, které jsem měla to štěstí poznat a s nimi praktikovat.

Čtyři vznešené pravdy

Tento příběh většina z vás pravděpodobně zná. Začíná, jak Buddha kráčí lesem s několika ze svých žáků. Na jednom místě se Buddha zastaví, skloní se a nabere si plenou ruku listí ze země. Ukazuje listí svým žákům a říká: “Řekněte mi, zda-li je více listí na zemi a na stromech kolem, než v mé ruce?» Žáci řeknou: «Jenom trochu listí je v tvé ruce, ale na zemi a na stromech je nespočitatelně listí.” Buddha odpověděl: “To je pravda. Listí na stromech a na zemi představuje vše, co Dokonalý může vědět, ale listí v ruce představuje to, co učím: věci, které potřebujete vědět a kontemplovat, abyste osvobodili své srdce od utrpení. Poznámka pod čarou: SN 56.31, Simsapa Sutta (Simsapa listí)

Někteří z vás možná přemýšlejí o tom, odkud vesmír přichází a kde skončí a o mnoha dalších otázkách, na něž nejsou odpovědi. Buddha nás však povzbuzuje nezabývat se takovými věcmi, ale místo toho se zabývat pouze čtyřmi věcmi. Tyto čtyři věci nazývá čtyřmi vznešenými pravdami. První z nich nazval vznešená pravda o existenci utrpení. Ta se vztahuje k tomu, že v podmíněném světě nic a nikdy nemůže poskytnout trvalý klid nebo dobré bytí. To v důsledku znamená, že lidská existence je od základu stresující.

Za druhé je zde vznešená pravda o vzniku utrpení – tj. existuje příčina utrpení a my ji můžeme odhalit svým vlastním pozorováním. Jestliže se díváme pozorně, můžeme si všimnout, že existuje touha, které vytváří pocit neuspokojení, chceme, aby věci byly jinak, než jsou. Když ulpíme na tomto přání, když se tím začneme zaobírat, tak toto ulpění přinese pocit stresu, pocit konfliktu.

Třetí vznešená pravda je pravda o ustání utrpení, ukončení stresu nebo konfliktu. To nastává tehdy, když opustíme touhu, aby věci byly jinak. Ta touha zde může být i nadále, ale my se jí vzdáme nebo upustíme od snahy ji naplnit. Dosáhneme usmíření s tím, jak věci jsou.

Čtvrtá vznešená pravda je pravda o cestě vedoucí k ustání utrpení: ukazatelé, které nám Buddha dal a které nám mohou pomoci postupně trpět stále méně.

Během toho kurzu budeme kontemplovat tyto pravdy, které nám Buddha předal. Jestliže budeme prožívat utrpení, můžeme zjistit, že přemýšlíme o tom, že musíme něco udělat, že z toho musíme uniknout, ale Buddha řekl: «Ne, utrpení musí být pochopeno». Možná nechápeme utrpení ve svém životě, protože se od něj neustále snažíme utíkat nebo se od něj dostat pryč. Proto vás chci povzbudit, abyste tyto dny využili a probudili v sobě zájem a byli zvědavi na své životy a své prožívání – i na zjevně jednoduché, nevýznamné problémy, stresy a vnitřní boje, nebo nejjemnější druhy odporu nebo negace. Zajímat se i o nejmenší druhy úzkostí a strachů, jako když vědec pečlivě zkoumá něco pod mikroskopem.

Když jsem předtím šla na procházku, přemýšlela jsem o tom, že jít na meditační kurz je něco jako jet na dovolenou a přátelit se s lidmi. To může znít překvapivě, jestliže jste zvyklí na styl kurzů, kde jste povzbuzování k tvrdé práci, kde se dává důraz na vynakládání velkého úsilí, abychom dosáhli pokroku v meditační praxi. Můžete být také zvědaví na to, co myslím „přátelením se“, když máme ušlechtilé mlčení a s nikým nemluvíme, není-li to nezbytně nutné. Ale v čem bych vás chtěla co nejvíc povzbudit, je pocit radosti, odlehčení a uvolnění. Nemám na mysli ten druh uvolnění, kdy prostě usnete, i když můžete prožívat hodně ospalosti během několika prvních dní. Odehčení a uvolnění, o kterém mluvím, je zároveň odhodlaností a projasněností, a přátelství, které jsem zmínila, je pokus trochu více se spřátelit sami se sebou.

Jedna z nejsmutnějších a nejobtížnějších věcí pro lidi v naší západní kultuře se zdá být neschopnost být přáteli sami sobě, přijmout sebe samé takové, jací jsme. Umíme být laskaví, umíme odpouštět a přijímat jiné lidi, ale když se podíváme do své mysli, jaký máme vztah k sobě samým, vidíme, že často jsme nelaskaví, velmi nároční a přísní v posuzování. Chtěla bych vás povzbudit, abyste sami sebe poznávali laskavějším způsobem Všimněte si na sobě věcí, které se vám nelíbí, nebo je neschvalujete, a podívejte se, zda-li si je umíte odpustit a přijmout takové, jaké jsou. Tímto způsobem může nastat skutečná transformace. Také jsem zjistila, že čím více jsem schopna se spřátelit sama se sebou, tím více jsem schopna se spřátelit s jinými lidmi.

Jestliže stále potlačujeme věci, které se nám nelíbí, svoje nepříjemné myšlenky a nálady, to není přijímání sebe sama a pravděpodobně skončíme nemocní. Zdá se, že mnoho nemocí moderní doby je výsledkem nesprávné spéče o svůj vlastní emoční život.

Takže dobu tohoto kurzu můžeme považovat za příležitost vykonat důležitou preventivní práci. Jestliže si vytvoříme vnitřní atmosféru důvěry a laskavosti, naše negativní zvyky přemýšlení se mohou samy odkrýt. Poté, když je uvidíme a poznáme, jsme schopni od nich upustit, takže naše životy nemusí být nadále omezovány jejich škodlivými vlivy.

Trojí útočiště a pět základních pravidel

Ve své praxi často užíváme slov Buddha, Dhamma a Sangha. Buddhou rozumíme dávného učitele a také se jedná o naši vlastní schopnost probuzení se, jasného chápání všech skutečností. Dhamma je učení předané Buddhou, učení ukazující k pravdě zakusitelné kýmkoliv a poznatelné v okamžiku naší plné přítomnosti. Sangha je společenstvím Buddhových následovníků, nespočetných generací již od doby, v níž Buddha žil. Jedná se o všechny, kteří slyšeli učení a prostřednictvím jeho uplatňování ve svých životech byli schopni realizovat pravdu a zažít v srdci mír. Slovo Sangha může rovněž odkazovat na společenství mužů a žen, kteří se vzájemně podporují ve své praxi, stejně jako my si dodáváme podpory během tohoto meditačního kurzu1 .   Buddhu, Dhammu a Sanghu nazýváme trojím útočištěm . Používáno je rovněž označení trojí klenot či trojí drahokam. Drahokam je něco dokonalého a nádherného, něco, co nemůže být nijak poškozeno. Jedná se o vhodné přirovnání, neboť na tři útočiště se můžeme vždy spolehnout, jsou s námi, ať jdeme kamkoliv či děláme cokoliv. Pobízím Vás tedy k rozmýšlení o tomto drahocenném pokladu, můžete objevit pravý význam útočišť a jejich hodnotu pro své životy.

Kromě trojího útočiště je tradiční oporou pro následovníky Buddhova učení pět nebo osm základních pravidel. Pětice je soubor etických zásad, které Buddha doporučil k aplikaci v každodenním životě laiků. Osm pravidel je určeno mnichům a návštěvníkům klášterů, také jsou obvykle používána jako podpůrný prostředek při meditačních ústranních.

První zásadou je zdržení se zabíjení. Jejím přijetím se zavazujeme nezranit či nevzít život žádné, byť sebemenší nebo sebeneoblíbenější, bytosti. Pokud nicméně neúmyslně ublížíme např. nějakému hmyzu, jakkoliv je to politováníhodné, nejedná se o porušení zásady. Pravidlem se jednoduše rozumí, že se vzdáváme vědomého zabíjení a způsobování újmy druhým.

Dle druhé zásady se zříkáme braní čehokoliv, co nám nebylo dáno, popř. umožněno užívat. Nekrademe. Tato zásada je velmi užitečná, jelikož nám umožňuje setrvávat spolu ve vzájemné důvěře, což je krásná věc.

Zdržení se jakékoliv úmyslné sexuální aktivity je třetí zásadou. Užívána je ve smyslu zřeknutí se nevhodného, sexuálně motivovaného chování. Je třeba si uvědomit, že se nezakazují pocity sexuální touhy – tu cítí přirozeně každý. Oč nás pravidlo žádá, je zdržení se jednání z popudu této touhy. Mluvíme-li o souboru pěti pravidel, tj. zásad pro každodenní život, rozumí se třetím pravidlem nehledání sexuálního uspokojení u osob, s nimiž nejsme v řádném vztahu.

Čtvrtou zásadou je upuštění od nesprávné řeči. V kontextu pěti pravidel lze takové upuštění chápat jako rozvíjení vhodného slovního projevu a zanechání čtyř škodlivých způsobů mluvy: lhaní, pomlouvání a vedení štvavých řečí, hrubých či urážlivých projevů a planého tlachání. Když přicházíme na meditační kurz, jsme obvykle požádáni, abychom dodržovali ušlechtilé mlčení a mluvili pouze, pokud je to nezbytné. Prospíváme tím své praxi, neboť udržováním vnějšího ticha získáváme příležitost uslyšet brebentění mysli uvnitř. Doufám, že budete mít také možnost pozorovat, jak tohle vnitřní klábosení slábne, byť třeba jen o trošku. Někteří z Vás mohou tak zažít spoustu míru, jiní jen několik příležitostných okamžiků. Nezáleží ale, zda je vnitřního klidu hodně či málo, důležité je všímat si a být vědomě přítomen všemu, co se děje. Za nejvíce klidnou mysl se žádná cena neuděluje!

Pátá zásada říká, abychom nepřijímali jakékoli omamné látky – alkohol či drogy. Užívat předepsané léky samozřejmě můžete a s radostí dodávám, že povolen je i kofein.

Šestou zásadou je nejíst po poledni, nebo v nevhodnou dobu. Smyslem je nepoužívat jídlo jako prostředek k rozptýlení. Vzpomínám si, že ještě jako laik, kdykoliv jsem se trochu nudila nebo se necítila příliš dobře, automaticky jsem sáhla po něčem k zakousnutí. Nicméně během kurzu Vás žádám, abyste toto nečinili, abyste namísto jídla pozorovali vyvstalý pocit nudy či strádání a všímali si, jak se onen pocit mění. Můžete tak získat hluboký vhled do podstaty pomíjivosti; přímo na vlastní oči pozorovat změnu věcí.

Přijetí sedmé zásady znamená zřeknutí se zábav, zkrášlování a zdobení se. Nenosíme například květiny či jiné ozdoby nebo šperky (snubní prsteny jsou v pořádku), nepraktikujeme sporty, neposloucháme hudbu a neprovozujeme hry či jiné aktivity, normálně považované za zábavné. Namísto toho se nám prostřednictvím meditace dostává příležitosti zažít mnohem jemnější druh potěšení a zábavy.

Osmá zásada, neužívání vysokého nebo luxusního lůžka, může znít poněkud podivně. Jedná se nicméně o prostředek k podpoře rozvíjení našeho bdělého postoje. Ke spánku se takto neutíkáme a nehledáme potěšení z luxusní postele či ložního prádla. Zásada neznamená zákaz odpočinku a spánku, pouze necháváme tělo přirozeně spočinout na dobu nezbytně dlouhou. Skrze bdělý a pozorný stav se můžeme tolik naučit o procesech odehrávajících se v našich myslích a tělech.

Je důležité chápat tyto zásady jako podporující přátele a nikoliv jako tajnou policii, která nás bude kontrolovat a trestat za přestupky. Pětice je nám k dispozici ke každodennímu užití, pokud se pro to rozhodneme. Připomíná nám, abychom dodržovali určité etické hranice a tím se do maximální možné míry vyhýbali chování, které by bylo škodlivé nám či ostatním – chování, které by nás dostávalo do potíží. Další pravidla užívaná na kurzu, jimiž se vzdáváme ještě více věcí, podporují zjednodušení života. Přijetím činíme vědomou volbu nezapojovat se do určitých aktivit. Cílem je utvořit si prostor, ve kterém budeme moci pozorovat své navyklé způsoby vnímání a reagování. Díky tomu budeme schopni uvidět, co je potřebné k osvobození srdce od utrpení.

1 Setkat se lze též s převzatým termínem „meditační retreat“.

Zvídavost a vhled

Nastává konec prvního dne naší nepřetržité praxe a je zajímavé si všímat účinků takovéto usilovné činnosti. Můžete pozorovat rozdíl mezi tím, jak se cítíte nyní a jak jste se cítili včera touto dobou, těsně po příjezdu. Já to vnímám, že jste se více zklidnili a možná cítíte i trochu únavu. Toto je normální, poněvadž rovněž cítím, že všichni vkládáte do meditace mnoho úsilí. Však je také někdy velká dávka úsilí potřebná.

Tento večer bych ráda pohovořila o různých druzích poznání čili vhledu. Pojem „vhled“ může odkazovat na jakýkoliv druh uvědomění – na jeden z těch okamžiků „ahaaa“ kdy najednou vidíte a chápete věci jinak. Vhled se může týkat docela obyčejných záležitostí. Jako příklad bych vám chtěla povyprávět o svém malém, praktickém vhledu, který jsem měla teprve nedávno. Týká se kuti – malého domku, ve kterém žiji. Mé kuti je velice pěkné, bylo postaveno zhruba před čtrnácti lety jednou ze sester a stále je ve velmi dobrém stavu. Nicméně před pár lety jsem si všimla, že ve zdech a stropě žijí nějací tvorové. Nebyla jsem si jistá, co jsou zač, ale jelikož jsme v klášteře měli trochu problém s krysami, lidé, kteří v klášteře organizují práce a údržbu předpokládali, že se jedná o krysy. Rozhodli dát kolem spodní části mého kuti dráty ve všech místech, kudy by se krysy mohly dostávat dovnitř. Provedli to velmi pečlivě… nicméně bylo jasné, že tvorové si v kuti dál spokojeně žijí.

Přes usilovné přemýšlení pro mne bylo stále záhadou, jak se dostávají dovnitř a ven. V posledních měsících se stali mnohem aktivnějšími a tudíž jejich společnost byla opravdu dosti nepříjemná. Zpočátku jsem situaci považovala spíše za milou, nyní ale skutečně rušili. Byla jsem tedy odhodlána zjistit, jak vnikají dovnitř a zase ven abych mohla učinit nějaká opatření. Domnívala jsem se, že by mohli mít pod kuti vyhrabány tunely, takže pokaždé, když jsem nalezla v zemi díru, která dle mého mínění takovému tunelu odpovídala, zakryla jsem ji kamenem. Tvorové tam ale pořád tam byli. Začala jsem tedy pozorně poslouchat a zdálo se mi, jakoby skákali na střechu z okolních stromů. Požádala jsem tedy o osekání větví, ze kterých se na střechu bylo možné dostat. Ani toto však nezafungovalo. Pak jsem někde zaslechla, že existují krysy, které umí šplhat po zdech budov. Říkala jsem si, že tohle musí být jedny z nich, takže jsem si dala práci a hledala pod střechou, zda neobjevím nějaké díry. Kuti bylo ale velmi dobře stavěné a na žádný otvor jsem nenarazila. Potom jsem začala prohlížet tašky na střeše, jestli by krysy nemohly nějak vnikat tudy, ani tady jsem však na nic nepřišla.

Nakonec jsem v zoufalství vzala štafle, abych mohla střechu prohlédnout důkladně. Následoval okamžik vhledu: Ahaa! - Uviděla jsem tři velké otvory ve spodní části komína. Takže když jsem pak myslela, že krysy šly ven, otvory jsem ucpala. Tohle ale není konec příběhu, protože tu noc se ozýval příšerně rušivý zvuk, jako by se něco prokousávalo zdí nebo stropem. Nu, potvrdilo se tak alespoň, že díry jsou skutečně způsob, kterým se dostávají dovnitř a také ven, nicméně na řešení situace jsme zatím nepřišli. Díry jsme zase odkryli a během čekání až krysy odejdou jsem recitovala verše k ochraně proti hadům:

Jsem přítel stvoření bez nohou
Jsem přítel dvounohá stvoření
Jsem přítel čtyřnohá stvoření
Jsem přítel stvoření s mnoha nohami
Prosím ale, jděte pryč.

Doufám, že toto vám dává představu o momentu vhledu. Je to, když jste něčím zmateni a usilovně zkoumáte – a pak uvidíte. S praxí je to stejné. Buddhova učení nás mají povzbuzovat a ukazovat směr hledání v našem vlastním životě. Můžeme studovat mnoho knih se svatými texty, abychom dosáhli intelektuálního porozumění, ale cítím, že každý z vás má zájem o něco více naplňujícího. Nebyli byste totiž jinak tady, ale trávili čas studiem buddhismu na vysoké škole.

Když jsem poprvé slyšela buddhistická učení, neuvědomila jsem si, že se vlastně jedná o buddhismus. Vše mi znělo jako závěry zdravého rozumu a byla jsem nadšená možností opravdu poznat sama sebe. Účastí na meditačním kurzu se nám tedy dostává příležitosti rozjímat o učení ve vztahu k naší vlastní zkušenosti. Setkávají se zde teorie a praxe, a soustředíme-li se sami na sebe, může přijít vhled.

Všimla jsem si, že vhled často přichází zcela nečekaně. Můžeme sedět nebo meditovat v chůzi po několik hodin a zdánlivě se nic nestane. Ale pak, při nějaké obyčejné činnosti ??jako čištění zubů, oblékání nebo během procházky, najednou přichází vhled. Pochopíme, co bylo míněno konkrétní částí učení, a tato část se pro nás stane skutečností.

Ajahn Chah vyprávěl příběh o jednom svém vhledu, který získal, když si chtěl si vyrobit mnišské roucho. Je třeba podotknout, že mnišské šaty mají zvláštní strukturu, jsou šity určitým, poměrně komplikovaným, způsobem. Ajahn Chah o tom celý den přemýšlel a nakonec přišel na způsob, jak roucho zhotovit. Prostřednictvím této zkušenosti si uvědomil, že pokud máme opravdu o něco zájem, přirozeně na to směřujeme svou mysl a v pravý čas dojdeme vhledu. To je důvodem, proč jsem vždy zdůrazňovala a podporovala zvídavý postoj – být zvědavý a zajímat se o to, co prožíváme. Pokud opravdu vkládáme svůj zájem a zkoumáme, začneme i rozumět.

Ve skutečnosti můžeme mít mnoho různých vhledů, přičemž některé jsou užitečné z hlediska našeho osvobození a jiné vůbec ne. Myslím, že všichni co tu jsme, máme zájem o ten druh vhledu, který přináší srdci osvobození. Chceme pochopit, proč trpíme. Proč existuje utrpení? Chceme poznat, jak srdce od utrpení osvobodit. Nu, jsme na správném místě, protože Buddha řekl: «učím o utrpení a o ukončení utrpení».

Včera jsem pohovořila o čtyřech vznešených pravdách. U každé z pravd Buddha poukázal na tři aspekty. Prvním aspektem první vznešené pravdy je, že utrpení existuje. Druhým aspektem je, že utrpení je třeba porozumět. Pak přichází osvobozující vhled, že utrpení už bylo porozuměno. Chceme-li něčemu porozumět, musíme být ochotni to zkoumat, což ale není běžná reakce na utrpení. Obvykle, dostaví-li se utrpení, chceme se jej zbavit tak rychle, jak jen to je možné. Nemáme tendenci se jím zabývat. Když ale následujeme Buddhův způsob praxe, stane se pro nás zřejmou skutečností, že pokud se chceme od utrpení osvobodit, musíme se na něj podívat a porozumět mu. Můžeme strávit celý svůj život snahou odvést od utrpení svou pozornost, to nás ale nikterak k osvobození srdce nepřiblíží.

Svůj první meditační kurz jsem absolvovala u Ajahn Sumedho asi před třiceti lety, ještě jako laik. Při interview se mne zeptal, jak se mi daří. Odpověděla jsem, že se mi retreat opravdu líbí, zejména jeho struktura… pak jsem se rozplakala a přistihla se, jak říkám „všechna ta pýcha ve mě. Nemohu se zbavit myšlenek plných pýchy!“. Skutečně jsem si myslela, že bych neměla takovéto myšlenky mít a zoufale jsem se jich chtěla zbavit. Ajahn Sumedho a další mnich, který tam byl, zůstali tiše. Po chvíli mi Ajahn Sumedho řekl: «Pýcha není problém. Problém je její nechtění.“ To byl pro mne důležitý moment. Jasně jsem spatřila rozdíl mezi tím, co se dělo v mysli, a mezi mou reakcí. Začala jsem chápat, že i při tělesném nepohodlí a nepříznivém rozpoložení mysli může být člověk pokojný a v míru. Bylo zřejmé, že utrpění nebylo způsobeno samotnými podmínkami, ale snahou se jich zbavit.

Chceme-li, aby věci byly jiné, než jsou, toužíme-li po jejich změně, povede nás to ke stresu, zápasu a utrpení. Jsme-li ale schopni rozpoznat nepříjemný stav a jednoduše připustit, že existuje přirozená touha zbavit se jej, můžeme zažít skutečný mír. Platí to rovněž pro příjemné stavy. Těch máme sklon se držet a odmítat jejich změnu. Ony se ale samozřejmě také změní. Utrpení může být proto způsobeno i příjemnými okolnostmi, pokud neporozumíme a nepřijmeme to, že se časem změní.

Teď, během kurzu máme příležitost zkoumat své prožitky, pozorovat se zájmem a zvědavostí vlastní reakce na různé vyvstávající skutečnosti. Někteří z vás se například necítí příliš dobře – jste nachlazení či máte sennou rýmu, díky čemuž můžete v sobě pozorovat určitou negativitu a odpor vůči nepříjemným fyzickým prožitkům. Samozřejmě to platí i o nepříjemných psychických stavech.

Další důležitý aspekt vhledu se týká aničča, nestálosti, změny. Kdysi jsme asi týden cestovali se skupinou lidí, procházeli jsme nádhernou krajinu Severní Anglie. Jednoho dne jsem se zastavila u vodopádu a pozorovala obrazce, které voda při letu utvářela. Přišla mi na mysl báseň, která, jak jsem si uvědomila, byla zamyšlením nad během života.

Padá
Padá
Můžeš ji zachytit?
Můžeš ji zachytit?
Ne …
Nemůžeš!

Občas prožíváme překrásné, opravdu nádherné věci. Navazujeme také výjimečné vztahy plné souznění a pohody. Toho všeho se pak můžeme chtít držet. Musíme si ale uvědomit, že život je v jistém smyslu neúprosný – je aničča, prostě stále plyne, ať už chceme či nikoliv.

Dhammačakkappavattana-sutta je první promluvou, kterou Buddha měl po svém osvícení. Hovoří v ní čtyřech vznešených pravdách a třech aspektech každé z nich. Tato sutta obsahuje obrovské množství učení. Říká se, že poté, co Buddha toto učení představil, ctihodný Kóndaňňa, jeden z naslouchajících asketů porozuměl. Pronesl prý „vše co vzniká, také zaniká“. Miluji jednoduchost tohoto výroku. Také se říká, že když si ctihodný Kóndaňňa toto uvědomil, všichni dévové a andělé ze všech nebeských říší byli nesmírně šťastní. Dévové země křičeli, že to bylo slyšet až do další říše dévů „ctihodný Kóndaňňa pochopil! Porozuměl!“ Jásání se pak neslo všemi říšemi, až se celý, deseti tisícivrstvý vesmír třásl, houpal a chvěl. Nastala obrovská bouře s hromy a blesky a nezměrná záře prostoupila celý vesmír – to vše díky vhledu ctihodného Kóndaňňa, že veškeré věci, které vznikají, také zanikají. Některým z vás tento vhled nemusí připadat jako něco zvláštního, evidentně byl ale nesmírně důležitý. Je to něco, nad čím dnes můžeme rozjímat a díky čemu pak opravdu pochopíme, že vše – naše těla, mysli, duševní rozpoložení, tělesné stavy – se neustále mění.

Jedna z věcí, které mám ráda na návratech do tohoto meditačního centra, je možnost pozorovat změny: stromy rostoucí u řeky jsou větší, budova se drolí, lidé se mění a v zrcadle vidím svou vlastní, též se měnící tvář. Pro lidi, kteří nerozjímají nad Dhammou, může být pozorování postupujícího věku na svém obličeji velmi nepříjemné, já to však dělám ráda.

Abych uzavřela, vhledy, které se týkají čtyř vznešených pravd a které vedou k osvobození, jsou vhledy do tří charakteristik všech jevů: že všechny věci jsou pomíjivé (aničča), že ze své podstaty nemohou poskytnout uspokojení (dukkha) a že v žádném z nich není obsaženo já (anattá). Líbí se mi jedna věta v ranní recitaci: „Instrukce o podstatě všech jevů byla často jediná, kterou Buddha svým žákům dal, protože chtěl, aby ji úplně pochopili.“ Shledávám každodenní opakování této věty při ranním zpěvu velmi užitečným, jelikož její opravdové vstřebání zabere zpravidla nějaký čas.

Doufám, že všichni na tomto kurzu zažijete klid a příjemné stavy mysli. Také doufám, že získáte trochu vhledu do podstaty utrpení a do možnosti, jak se osvobodit.

Pět překážek

Meditujeme společně už několik dní. Doposud byl kladen největší důraz na utišení se a pohovořila jsem také trochu o vhledu. Mnozí zde, zejména ti, kteří se praxi věnují již delší dobu, mají pravděpodobně jasnou představu, jak je třeba postupovat. Ale přestože je praxe prostá, není vždy snadná. Důvodem jsou velice silné návyky k nevědomosti a mylným představám, vštěpované nám již od narození. Mnoho různých věcí chceme a řadu jiných zase nechceme. Jsme obecně trochu zmatení ohledně toho, co je pro nás dobré. Neustále proto děkuji Buddhovi, že vše tak jasně formuloval a dal návod, jak při meditační praxi postupovat.

Mnozí z vás vědí, že velká část Buddhova učení je sepsána formou výčtů. Ty však nevznikly přímo v Buddhových časech. Tehdy se totiž učení nezapisovala – lidé si nedělali poznámky jako my dnes a neexistovala žádná nahrávací zařízení. Posluchači se shromáždili kolem Buddhy a to, co slyšeli, si ukládali do paměti. Zdá se, že v oněch dobách měli lidé velice dobrou paměť. Úžasné, kolik toho dokázali uchovat. Myslím, že díky nahrávacím zařízením a počítačům, které máme dnes k dispozici, jsme trochu zlenivěli – tolik už si nepamatujeme, naše mozky nemají takovou kapacitu. Raději budeme důvěřovat paměti svého počítače! Tenkrát si ale Buddhovi následovníci učení pamatovali, a když pak sami cestovali, byli schopni je opakovat lidem, kteří se kolem nich shromažďovali. Takto byla učení předávána po několik set let, než byla sestavena a sepsána. Když vidíte soubory textů s Buddhovými slovy, zdá se to neuvěřitelné – mají tisíce stran a obsahují obrovské množství informací.

Jedním z výčtů, který pro svou praxi považuji za velmi užitečný, je pět překážek. Jedná se o seznam vysvětlující velmi jasně, proč někdy, přestože víme, jak bychom měli při meditační praxi postupovat, nejsme toho schopni. Meditaci nám ztěžují a brání v ní překážky. Jsme-li ale vůči těmto překážkám všímaví, můžeme skrze ně najít cestu a namísto bránění nás pak dovedou k hlubšímu vhledu, hlubšímu porozumění. Ve skutečnosti tedy, jakmile se je naučíme rozeznávat, mohou pro nás překážky být velice užitečné. Nejprve je vyjmenuji,čárka a pak o každé trochu pohovořím. Myslím, že s některými, ne-li se všemi, se setkáte ve své osobní praxi.

První překážkou ve výčtu je smyslová touha, smyslové chutě.

Druhou je zášť, negativita, averze.

Třetí ospalost a otupělost (lenost a apatie).

Čtvrtou neklid a rozrušení mysli, uddhačča-kukkučča v jazyce páli.

Pátou překážkou jsou pochybnosti.

Jak už jsem řekla, jsme-li si překážek vědomi, přestávají jimi být. Existují totiž jasně dané způsoby, jak s každou pracovat. Jsou překážkami jen tehdy, nepřivedeme-li je plně do svého vědomí, neuvědomujeme-li si, co, co se právě děje. Problémy pro nás nastávají, pokud následujeme to, co nám říkají, nebo pokud se jim naopak začneme bránit – to jsou okamžiky, kdy nás spoutají a znemožní nám vidět jasně.

Jednou z nejtěžších věcí na překážkách je, že míváme tendenci posilovat je svou averzí

Můžeme být naštvaní kvůli své nenasytnosti, myslíme, že bychom neměli být chamtiví, a tak se nemáme rádi. Cítíme vůči sobě zášť za to, že jsme podráždění, nevrlí a negativní. Zažíváme beznaděj a zoufalství kvůli vlastní otupělosti a ospalosti. Můžeme být zcela frustrovaní a rozzlobení svým neklidem a těkavou myslí. Anebo těžce bojovat s pochybnostmi, nechtít je a nesnášet je. Averzí a odmítavými reakcemi si komplikujeme situaci. Jsme-li ale schopni si jen uvědomit, že toto je chamtivost, toto negativita, otupělost, neklid, roztěkanost či pochybnost, rozpoznáváme-li ony jevy takové, jaké jsou a nespatřujeme v nich problém, svou charakterovou vadu či prostě něco, co bychom neměli mít, stanou se zajímavými hádankami či výzvami, součástí hry života. Dokonce mohou být i zábavné.

Samozřejmě, není vždy snadné vidět překážky tímto prospěšným způsobem. Někdy potřebujeme dobrého přítele, který nám pomůže změnit úhel pohledu. Toto je jedno z největších požehnání života v klášteře. Většina mnichů a mnišek, zejména těch, kteří zde pobývají dlouhou dobu, už si tolik nepotřebují idealizovat sebe i ostatní. Už neočekávají, že budou stále dokonalí. Jsou schopni uznat a přijmout překážky jako přirozenou součást lidského života, nikoliv je brát jako důvod k nenávisti a strachu. Pochopili, že překážky jsou tím, čemu je třeba porozumět, s čím je nutné pozitivním způsobem pracovat.

V úplných počátcích kláštera Chithurst jsme na něm celodenně velmi tvrdě pracovali. Rekonstruovali jsme budovu, která byla prakticky v troskách, a zahradu, jež připomínala džungli. Byly jsme čtyři novicky a ostatním jsme vařily. Někdy ale nebylo příliš z čeho. Připravovaly jsme fazole, rýži a kopřivy, maximálně možná jsme mohly přidat jednu cibuli. Zažívali jsme tehdy hodně zábavy, nicméně meditace se až tak nedařila. Při sezení přicházela ospalost, hlavy nám doslova padaly. Vzpomínám si, jak nás Ajahn Sučittó, jeden z vedoucích mnichů, chválil a povzbuzoval. Říkal, že bychom měli oslavovat skutečnost, že se nám vůbec podařilo udržet hlavy nad podlahou. Žijete-li ve společenství lidí, kteří praktikují, je možné se podobným věcem smát a nebrat je příliš vážně. Když ale nemáte takovýto druh opory, můžete při zažívání stavů chamtivosti, negativity či otupělosti propadat zoufalství. Bývá pak třeba obrovského množství soucitu a něhy vůči sobě samému, aby byl člověk vůbec schopen přiznat si, co cítí.

Myslím si, že důvodem, proč mnozí z nás v životě dospějeme k meditaci, je touha být lepším člověkem. Ale samozřejmě, jak jste si asi všimli, když začneme meditovat, spatříme ty ne až tak pozitivní stránky své osobnosti. Ještě jako laik jsem si myslívala, že jsem milým a pokojným člověkem. Říkávali o mě „Je tak rozvážná, tak klidná.“ Po vstupu do kláštera jsem ale v sobě objevila ohromný vztek. Někdy jsem chtěla lidi praštit, nebo si přímo přála, aby neexistovali! Někdo by tak mohl namítnout, že jsem v první řadě neměla začínat meditovat, s čímž ale rozhodně nesouhlasím. Myslím, že meditace je velice dobrá, lze ji chápat jako proces vnitřní relaxace. Od mala jsme vedeni k tomu dobře se chovat, být hodný, takže se naučíme potlačovat a ignorovat své nepříjemné vlastnosti. Jakmile potom začneme meditovat, uvolníme se a potlačené věci vyplouvají na povrch. V buddhismu se hovoří o očištění srdce – směřujeme k němu tím, že v sobě dovolíme vyvstat oněm, ne až tak čistým a krásným projevům. Jedině pak jsme schopni nechat je pominout. Někdy v sobě objevíme mnoho nové energie, je to ta, kterou už nevynakládáme na úsilí mít vše pod kontrolou.

Pětice základních pravidel je naší ochranou. Jejím přijetím se zdržujeme zabíjení, kradení, nevhodného, sexuálně motivovaného chování, neprospěšné mluvy a užívání opojných látek. Pravidla jsou jako pět dobrých přátel, kteří nám připomínají, že je třeba být obezřetný ohledně touhy, chtíče, negativity, nenávisti či odporu. Pak, vyvstanou-li v nás tyto energie, jsme je schopni rozpoznat a zacházet s nimi s péčí a respektem, jinak jsou totiž schopny působit velké škody. Jakmile se naučíme porozumět jim a pracovat s nimi, přestáváme se jich obávat. Když pak vlastní zkušeností poznáme, že jsou aničča, dukkha, anattá – že se mění, a že v nich nenalezneme uspokojení ani vlastní já – nemáme potřebu nadále se s nimi ztotožňovat. V jistém smyslu se od nich osvobodíme. I když pak mohou být přítomny, nesvazuje nás touha následovat je a jednat z jejich popudu. Máme na výběr.

Buddha se překážkami a různými způsoby, jak s nimi pracovat zabývá v řadě svých učení. Pro vysvětlení podstaty překážek a způsobů jejich projevů užívá některá velmi užitečná podobenství.

Zášť či negativita, říká, jsou jako nemoc. Na meditačním kurzu je velmi důležité všímat si různých druhů vyvstávající negativity, obzvláště vůči sobě samým. Lehce se stane, že jsme sami na sebe velice tvrdí a odmítáme si odpustit. Zdá se, že jsme velmi dobří v hledání vlastních chyb a v rozpoznávání věcí, které jsme udělali špatně, ale radovat se ze správně vykonaného nám někdy činí problémy. Tento zvyk je třeba si uvědomovat, sledovat jej.

Překážky se mohou projevovat výrazně, jako obrovské, až extrémní, ale také velice jemně. Potýkat se přitom s nenápadnou formou negativity je někdy daleko obtížnější. Zlost je zřejmá, ale rozpoznat menší podráždění či nevrlost může být zpočátku těžké. Něco, čeho jsem si všimla, když jsem se při vlastní praxi setkávala s nevrlostí či podrážděností, je vyvstávání představy, že bych takovéto pocity mít neměla. Nicméně během let jsem se naučila prostě si jen uvědomovat, kdy jsem podrážděná. Někdy dokonce lidem řeknu: „dnes na mě nemluv, cítím se nevrle“ a někdy, přijdou-li známí s něčím, na co nemám náladu, reaguji: „Zrovna teď se mi to nechce probírat.“

Je tedy opravdu užitečné rozpoznávat ve své mysli přítomnost negativity či averze. Nerozpoznané mohou totiž snadno tyto pocity eskalovat a ovlivňovat lidi kolem nás. Pamatuji si jeden rozhovor, týkal se tématu, které mě příliš nezajímalo, učinila jsem ale nějakou poznámku a dotyčná osoba se mnou nesouhlasila – a já automaticky oponovala, pak zase ona! Víc a víc ve mně rostl vztek a nervozita. Nakonec jsem si uvědomila, co dělám a zklidnila se. Rozpoznala jsem svůj pocit nutnosti vyhrát hádku a pomyslela si: „Vlastně to ale nemám zapotřebí.“

Velký dojem na mě udělala skupina lidí pracujících v Palestině. Jejich cílem je urovnat problémy mezi Palestinci a Izraelci. Zvolili si motto „Nejdůležitější věcí je mír“. Ačkoliv mi tato snaha připadá velmi smysluplná, čárka viděla jsem, se setkávají s obrovskými obtížemi. Dosáhnout míru znamená vzdát se obhajování své pravdy. Je to skutečné obětování ega, vědomí vlastního já. Celoživotně jsme byli ale formováni tak, že já je pro nás velice důležité. I když je jen iluzí, držíme se ho ze všech sil, dokud si neuvědomíme, kolik problémů tím působíme sobě i ostatním.

Tedy zášť nebo negativita jsou jako nemoc.

Pociťovat touhu smyslů, pravil Buddha, je jako mít nějaký dluh. Je to onen pocit, že pokud by se nám jen podařilo získat to, po čem zrovna toužíme, budeme úplní a šťastní. Úplnými se ale nikdy necítíme a tak chceme stále víc a víc, lepší a lepší věci. Předmětem touhy přitom může být cokoliv – krásný vztah, chutné jídlo, nový počítač, telefon… Buddha nás nabádá, abychom nad smyslovou touhou rozjímali, abychom důkladně uvažovali nad neustálou proměnlivostí věcí. Jedním z postupů, který jsem shledala užitečným, je rozjímat o výborném jídle předtím, než jej skutečně sníme a následně si uvědomovat, co se děje potom, co jsme jej dojedli. Není už tolik žádoucí, že? V klášterech jsme proto vedeni k vnímání jídla jen jako medicíny – něčeho k výživě a udržování těla. Na jídle samozřejmě není nic špatného, je třeba jíst, lidé jen otázku jídla všemožně komplikují. Vzpomínám, jak jsem jeden čas pociťovala obavy z vlastní chamtivosti. Vedly mě k myšlence, že bych měla jíst jen málo a neuvědomovala jsem si přitom, že jsem se vlastně mořila hlady. Někdy může být obtížné oddělit touhu po jídle a potřebu jídla k udržování tělesného zdraví.

Lenost a apatie jsou přirovnávány k pobytu ve vězení. Je to, jako kdybyste byli uzavřeni v malé temné cele a nemohli vidět nic mimo ni. Jste prostě chyceni v tomto malém prostoru. Jako pomoc navrhuje Buddha rozjímat o světle. Takže když se cítím velmi ospale, pomáhám si pozorováním hořící svíčky. Držím oči otevřené a dívám se do plamene. Dalšími způsoby k odstranění ospalosti jsou dle Buddhy tahání za ušní lalůčky, omývání obličeje studenou vodou, a pokud všechno ostatní selže, posadit se na okraj útesu – to jsem si ale nikdy netroufla vyzkoušet.

Cítit neklid a rozrušení je jako být sluhou, kterého posílají sem a tam, udělat to a hned zase ono, takže běhá všude dokolečka. Někdy, máme-li z něčeho obavy, může se mysl stát velice aktivní. Někteří lidé mohou být značně zaneprázdnění, například já osobně mám tendenci velmi se zaměstnávat, neboť mám ráda činorodost. Když je ale člověk aktivní bez všímavosti, může to pro okolí vytvářet velmi nepříjemnou energii. Neříkám, že bychom měli být nečinní, jen je lepší konat věci z prostoru vnitřního klidu a rozvážnosti, a ne jak se říká „bezhlavě pobíhat okolo». Záměrem je tedy vyhýbat horečné činnosti a namísto toho být rozvážní a přítomní. Zažíváme-li vnitřní neklid a rozrušení, máme se dle Buddhy soustředit na něco ztišujícího a uklidňujícího. Mým oblíbeným protilékem na neklid a rozrušení je proto meditace v chůzi, kdy vnímám pouze dotyk chodidel se zemí. Chodidla jsou totiž velmi daleko od hlavy, chodidla nemyslí.

Poslední překážkou jsou pochybnosti, které jsou přirovnávány k tomu být ztracen v poušti bez mapy a bez představy o tom, jakým směrem se vydat. Zjistila jsem, že mám-li pochybnosti a neuvědomím si je, stává se mi jedna ze dvou věcí. Buď je to určitý druh paralýzy, kdy nedělám nic, anebo se snažím o překotnou činnost k nalezení řešení a odstranění pochyb, v této činnosti však chybí jistota. Nyní už mi ale pochyby většinou nevadí. Pochybování nás může přivést na velmi klidné místo v srdci. Když skutečně nevíme a dovolíme si nevědět, nastává velmi pokojné rozpoložení. Máme-li před sebou důležité rozhodnutí a necháme mysl vstoupit do onoho prostoru nevědění, je to téměř, jako bychom nechali jednat svou „vnitřní moudrost“. Během let jsem se naučila věřit hlasu srdce mnohem více než hlasu hlavy.

Takže, zde je rekapitulace pěti překážek, které, jak už jsem řekla, nemusí být překážkami, pokud jsme si jich vědomi, pokud jsme pozorní při jejich vyvstávání. Překážkami jsou jen tehdy, když na ně reagujeme.

Za prvé, smyslová touha, která je jako mít nějaký dluh.

Za druhé, odpor nebo negativita, které jsou jako nemoc.

Za třetí, lenost a apatie, které jsou jako být ve vězení, v malé temné cele.

Za čtvrté, neklid a rozrušení, které jsou jako být sluhou posílaným sem a tam.

A za páté, pochybování, které je jako být ztracen v poušti bez mapy.

Doufám, že vám můj výklad přinese užitek a že budete schopni při své praxi rychleji rozeznávat vyvstávání jakékoliv z překážek, namísto přidávání si dalších nesnází reakcemi jako „Tohle bych neměl cítit. Přece už medituji všechny ty roky, měl bych překonat svůj vztek. Pořád usínám, jsem ztracený případ. Co udělat, abych zastavil mysl?!? Můj hrozný problém je chamtivost“. Místo toho prostě rozpoznáme „Aha, tohle je jen apatie.“ „Aha, tohle jsou jen obavy.“ „Zajímavé, pročpak se cítím tak naštvaně?“ Sami se sebou se tak spřátelíme, poznáme se. Vzbudíme svůj zájem o vyvstalé okolnosti, namísto abychom je považovali za obrovské problémy, dělající z nás beznadějné zoufalce.

V buddhismu se setkáváme s postavou jménem Mára, která se nás snaží odradit, namluvit nám, že nemáme šanci. Mára nechce naše probuzení, je trochu podobný křesťanskému Satanovi. Ježíšova odpověď Satanovi zní „Odstup, Satane.“ Podobně Budda pravil Márovi „Já tě znám, Máro.“ Pokaždé, když jej Buddha rozpoznal, nebohému Márovi to velice ubralo na odvaze.

Čtyři základy všímavosti

Chtěla bych vám předat několik instrukcí týkajících sečtyř základůvšímavosti. „Všímavost“ či „setrvávání v přítomnosti“ se zmiňujíčasto, a přestože není vždy zcela jasné, jak tohoto stavu dosáhnout, jistějste užzjistili,že se pro meditaci to je zásadní věc. Pokaždé, kdyžse na měněkdo obrátí s otázkou nebo problémem, mou okamžitou odpovědí je „všímavost“. Otázky či problémy většiny lidí samozřejměvyžadují obšírnější výklad, pouze takováto odpověďje neuspokojí! Nicméně být přítomní jevům odehrávajícím se tady a teďje zcela zásadní – pěstování zvyku setrvávat v přítomnosti je celým smyslem meditace.

Ve svých učeních Buddha představilčtyři tak zvané základy všímavosti:

kájánupassaná: uvědomování si těla nebo formy
védanánupassaná: uvědomování si pocitů
čittánupassaná: uvědomování si samotné mysli
dhammánupassaná: uvědomování si zaměření mysli

Základy jsou nazývány, protože se jedná o výchozí body. Jsou stále přítomny jako součást všeho, s čím se každodenněsetkáváme, ale naším zvykem je soustředit se na jiné věci. Během meditačního kurzu jsou nám tyto referenční body, tyto základy proživot v přítomnosti a pro všímavost znovu a znovu připomínány. Postupně, místo abychom věřili tomu, co se odehrává v mysli, nabýváme stále větší důvěru ve vlastní všímavost, která je založena na jedné nebo více zečtyř základen. Zjišťujeme,že základny všímavosti jsou spolehlivější nežvšechny představy, které máme o soběsamých, o ostatních, o tom co se právěděje atd. Neže by naše představy a dojmy byly v souhrnušpatné, některé mohou být velmi užitečné a jsou ve skutečnosti nezbytné proživot v komunitěči společnosti, je ale třeba porozumět jejich podstatě.

Těloči fyzická forma (kája) je prvním ze základen všímavosti. Buddha uvádí mnoho způsobů, jak si tělo a jeho projevy uvědomovat. Patří mezi něvnímání dechu tj.ánápánasati,či vnímání aktuální tělesné pozice, aťužpři chůzi, stání, sezeníči vleže. Buddha také hovořil o všímavosti při nejobyčejnějších činnostech, jako jídlo, pití, shýbání seči zvedání. Díky ní bychom měli být schopni si v jakýkoliv okamžik dne, co naše tělo dělá. Dále jsme Buddhou nabádáni k analytickému přístupu k rozjímání o vlastním těle – buďjej vnímat z pohledučtyřutvářejících elementů(země, vody, ohně a vzduchu), nebo přemítat nad jednotlivýmičástmi těla. Součástí ceremonie vysvěcení na mnichači mnišku je přivedení pozornosti k tělesnému zevnějšku. Za tím účelem učitel předříkává a každý novic opakuje:

késá (vlasy)
lómá (ochlupení)
nakhá (nehty)
dantá (zuby)
tačó (kůže)

Jiný postup uvědomování si těla, který v klášteře užíváme, je „zamýšlení nad třiceti dvěmačástmi“. Během něho přivádíme pozornost ke všem tělesným komponentám: svalstvo, krev, orgány, hnis … je to docela barvité. Cílem není vyvolat nechuťči negativitu vůči svému tělu, je to užitečný protilék na silné pocity sexuální touhy. Provádění tohoto postupu vede ke zklidnění, nicménějelikožse jedná o velmi účinnou praxi, je třeba opatrného přístupu, nejlépe pod vedením zkušeného učitele, který je schopen zamezit rozvíjení negativity vůči vlastnímu tělu a namísto toho vede praktikujícího k nestrannému a nezaujatému postoji.

Koluje dosti zvláštní příběh z Buddhovaživota, týkající se tohoto postupu – poté, co Buddha předal skupiněmnichůinstrukce k zamýšlení nad třiceti dvěma součástmi, odešel, aby několik týdnůo samotěmeditoval. Zatímco byl pryč, spáchalo mnoho mnichůsebevraždu, vlastní těla je totižnatolik znechutila,že si mysleli,že mají ukončit svůjživot. Proto Buddha potom zdůrazňoval důležitost střízlivého přístupu k této praxi a nabádal užívat ji jen jako prostředku proti sexuální touze, který má také silnou uklidňující schopnost.

Ve stejném duchu také Buddha pobízel k rozjímání o smrti, o mrtvých tělech. Takováto meditace je rovněžúčinná proti sklonům k přílišnému zájmu o vlastní fyzickou schránku. Dále pomáhá prohlubovat uvědomování si pomíjivosti těla a učí nás vážit si jeho fyzických omezení. Měosobněrozjímání o smrti přivádí k rostoucímu úžasu nad tím, jak tělo funguje a jaké mechanismy používá k přežití.

Rozjímání o těle je tedy prvním ze základen všímavosti. Navozuje vnímání přítomnosti a napomáhá nám porozumět a vzdát se svých tělesných tužeb a strachů.

Druhou základnou všímavosti je rozjímání o pocitech. V angličtiněje samozřejměslovo „pocit“často užíváno jako synonymum slova „emoce“, v páli však „pocit“ védanás emocemi přímo nesouvisí. Védaná zahrnuje příjemné pocity, nepříjemné pocity i pocity, které jsou neutrální, nejsou ani příjemné, ani nepříjemné. Některé emoce jsou příjemné, některé emoce jsou spojeny s nepříjemným pocitem, ale pálijské slovo védaná, znamená něco jiného nežemoci. Může se vztahovat k příjemnému tělesnému pocitu, stejnědobře jako k mentálnímu vjemu – jak t+lo, tak mysl mohou mít příjemné, nepříjemné a neutrální pocity.

Pocit je v nás vyvoláván jakýmkoliv prožitkem, obvykle si ho však stěží všimneme, resp. si ho ani nejsme vědomi. Uvědomujeme si pouze,že bychom něčeho chtěli získat více a naopak něčeho jiného se co nejrychleji zbavit.Řada věcí nám však úplněuniká. Rozjímání nad pocity je proto podle mne velmi užitečným základem všímavosti. Můžeme si díky němu lépe uvědomovat neutrální prožitky, jako vnímání dotyku pokožky a oblečení nebo proudícího vzduchu, není-li přílišteplýči studený, popř. také svého duševního rozpoložení v klidných chvílích, kdy nás nic přílišneobtěžuje. Toto vše jsou tělesnéči duševní prožitky nevyvolávající emoce.

Za užitečné považuji rovněžrozjímání nad nepříjemnými pocity – pomáhá mi, abych na nětolik nereagovala. Jsem-li znuděná, nervózní či zmatená a neuvědomím si to, mám tendenci se svým stavem bojovat. Užiji-li ale kontemplaci o védaná – tj. rozpoznám a přijmu znuděnostči zmatek jako aktuálněpřítomné, nepříjemné pocity, mohu i při jejich zažívání setrvávat v klidu v přítomnosti. Úžasné na tom je,že při takovémto přijetí se nepříjemné stavy mysli začínají samy měnit, není třeba úsilí. Ve skutečnosti si snahoučasto velice přitěžujeme, zatímco při pouhém uvědomování si pocitu a jeho přijetí ustává sám od sebe.

Přínosné je také pozorování nepříjemných tělesných vjemů.Často máme tendenci reagovat na něinstinktivně, nicméněněkdy je dobré prostětyto vjemy a jejich změny pozorovat. Může být velmi zajímavé, začne-li vás při meditaci něco svědit a dokážete-li to snášet a být při tom, můžete si všímat zajímavých proměn svědění. Zjistila jsem,že někdy, pozoruji-li svědění všímavě, přesouvá se z jednéčásti těla do druhé. Můžete se tím i celkem pobavit.

Nicméně, některé nepříjemné tělesné vjemy sižádají aktivnější reakci. Například bolí-li nás silněkolena a dokážeme-li se do této bolesti uvolnit, užjen toto uvolnění může umožnit, aby se změnilači dokonce úplnězmizela. Někdy však může být vhodné změnit pozici, abychom zabránili fyzické újmě. Je-li příčinou nepříjemného pocitu nemoc, můžeme potřebovat léky. Pokud je v místnosti, kde meditujeme, přílišchladno anebo naopak přílišteplo, někdy je vhodné to prostěsnést, jindy je správnou reakcí se přiobléciči otevřít okno. Ale je důležité se před jakoukoliv z těchto reakcí zpřítomnit, reagovat vědomě. Jen tak dokážeme reagovat moudře a s pochopením, namísto toho sáhnout po něčem, co dočasněpřinese úlevu, ale co v dlouhodobém horizontu může naše situaci velmi zhoršit. Mám na mysli především to, že někteří lidé se uchylují k drogám a alkoholu, aby překonali nepříjemné pocity. Drogy ani alkohol přitom nic doopravdy neřeší, naopak je pravděpodobné,že povedou k daleko vážnějším problémům.

Třetí základem všímavosti je samotná mysl, kterou někdy přirovnávám k místnosti. Je-li venku tma, není světlo ani v místnosti. Svítí-li venku slunce, také místnost je jím osvětlena. Někdy je místnost plná lidí, jindy je prázdná. Stejnětak mysl představuje jakýsi prostorči nádobu, ovlivňovanouřadou faktorů– našimi náladami, aktuálními myšlenkami, prožitky. Při rozjímání o mysli jsme proto nabádáni všímat si jejích stavů– zda je v klidu, uvolněná a otevřená došíře,či je naopak stažená. Možná jste zpozorovali,že někdy, kdyžse cítíte obzvlášťdobře, mysl se jakoby rozšiřuje,řekne-li ale někdo něco nepěknéhoči konfrontačního, mysl se okamžitěstáhne, velmi se zmenší a sevře. Mysl je tedy reaktivní. Není v tom přitom nic osobního, jedná se prostěo princip, na jakém funguje a o kterém je třeba rozjímat.

Čtvrtým základem všímavosti je dhamma. Nejedná se o stejnou dhammu, která se uvádí jako jedno z útočišť, tedy pravda. Obdobnětotižjako slovo nibbána prostěznamená „chladný“ – kdyžnapříklad vyhasne oheň– má i dhamma velmi běžný, všední význam. Tímto významem je „věc“ nebo „objekt“. Pojetíčtvrté základny všímavosti tak odkazuje na rozjímání o objektech, o těch věcech neboli dhammě, jimižse zabývá mysl. Můžeme například meditovat nad svými myšlenkami, nebo pozorovat stav mysli s ohledem na tak zvaných pět překážek – tj. všímat si, zdajsou nebo nejsou přítomny. Jak užjsemřekla dříve, těch pět překážek jsou smyslová touha, zášťči negativita, ospalost a apatie, neklid a rozrušení mysli nebo pochybnosti. Trápí-li nás některá z nich, občas stačí pouze si uvědomit její přítomnost a pojmenovat, a dopomůže nám to k tomu, abychom s ní přestali zápasit. Navozujeme tedy stav všímavosti vůči konkrétnímu objektu v mysli. Rozjímání o objektech mysli můžeme také použít k zamýšlení nad jednotlivýmičástmi Buddhova učení a nad tím, jak se učení dotýkají naší aktuální životní situace.

Tedy, prvním základem všímavosti je fyzická forma, subjekt (kájánupassaná ). Druhým jsou pocity (védanánupassaná ). Třetím mysl či vědomí (čittánupassaná). Čtvrtým pak objekty mysli (dhammánupassaná ).

Práce s překážkami

Před několika dny jsem se procházela lesem a přes cestu ležel obrovský strom, takže bylo obtížné tím místem projít. Dnes ráno jsem byla na stejném místě a potěšilo mne, že nějaký traktor mezitím strom odtáhl, takže jsem mohla zajít hlouběji do lesa. Je to podobné jako s naší myslí, když praktikujeme. Čas od času je tu překážka, veliký problém, a možná je potřeba zavolat odborníky - někdy lidé zjistí, že psychoterapie nebo nějaká speciální technika jim pomůže se vyrovnat s konkrétní obtížnou situací. Avšak během meditačního ústraní většinou pracujeme s menšími překážkami a některé z nich samy od sebe zas zmizí; díky laskavé pozornosti, přijetí a trpělivosti se věci mohou měnit. Některé změny nastanou díky jen malé změně postoje. Často také tu jsou věci, které můžeme dělat jako vědomou strategii, takže překážka buď zmizí úplně, nebo alespoň s ní můžeme lépe pracovat. Ráda bych se s vámi podělila o některé Buddhovy rady, jak pracovat s různými překážkami.

Pokud je zde konkrétní nálada, nepřátelsky zaměřená na někoho nebo něco, jedna z věcí, které Buddha navrhl, je nahradit ji jiným postojem. Je velmi obtížné se na někoho zlobit, jestliže si dopřejeme čas, abychom se vžili do jeho situace a jaké mohly být jeho úmysly. Někdy stačí, abychom si sami sebe představili v kůži toho druhého člověka, a přejde nás všechna zlost nebo negativita, kterou vůči nim cítíme. Je to druh praxe mettá, milující pozornosti; a také nám to může pomoci, když se cítíme frustrovaní nebo naštvaní vlastní meditační praxí a věcmi, které se nám objevují v mysli. Možná máme ve zvyku být sami k sobě hodně tvrdí a kritičtí, tak s tím můžeme experimentovat, a místo toho být k sobě laskaví, projevit sami sobě pochopení a sami sebe povzbudit. Mně osobně to hodně pomohlo.

Trvalo mi dlouho, než jsem pochopila, jak sama sebe kritizuji. A tak jsem jednou učinila novoroční předsevzetí, že sama sebe přestanu znevažovat, že se přestanu kritizovat a přestanu o sobě špatně smýšlet. Hodně mi to pomohlo, protože předtím jsem si nikdy neuvědomila, jak moc sama sebe kritizuji. A tak jsem měla spoustu příležitostí praktikovat. Jakmile jsem zpozorovala myšlenku např. “Tos moc dobře nezvládla,” vědomě jsem si pomyslela, “Ne. Do toho se nepouštěj. Takhle nepřemýšlej.” Samozřejmě, musela jsem to dělat znovu a znovu, ale bylo úžasné, jak už po jednom nebo dvou týdnech jsem se začala cítit mnohem šťastnější a mnohem odlehčenější.

Takže musíme trpělivě rozeznávat negativní nebo nepřátelský způsob způsob myšlení. Někdy za mnou během meditačního ústraní přicházejí lidé a říkají, “To je hrozné. Nikdy jsem si neuvědomil/a, jak jsem negativní a nepřátelský/á”. Na to odpovídám, “Tím se netrapte, vlastně je naprosto báječné - protože teď, když jste si to uvědomili, můžete s tím něco udělat.» Tohle měl Buddha na mysli, když mluvil o nahrazení jednoho druhu myšlení opačným druhem myšlení. Přirovnání, které pro to použil, je tesař, který používá menší klín, aby z kusu dřeva vytloukl větší klín. Možná vám to nedává smysl, protože nejste tesaři - ale v jednom otvoru nemohou být dva klíny zároveň. Takže toto je první metoda, kterou Buddha doporučil k tomu, abychom překonali obtíž; a tuto metodu můžeme použít pro jakoukoliv překážku.

Další strategie, kterou Buddha navrhl, je opravdu procítit, jak nepříjemný je negativní stav mysli. Tohle možná rozpoznáme sami u sebe, pokud procházíme opravdu obtížným obdobím; nebo může být snazší vidět to u někoho jiného. Většina z vás pravděpodobně zná někoho, kdo si vždycky na všechno stěžuje, kdo na každé situaci vidí jen samé vady. Buddha nás povzbuzuje, abychom kontemplovali, jak je nepříjemné tímto způsobem žít. Z vlastní zkušenosti vím, že když těmto stěžujícím si hlasům ve své hlavě naslouchám a opravdu prožiju, jaké pocity je doprovázejí, uvědomím si, že takhle už ve svém životě myslet nechci – a pochopím, že nepotřebuji takhle přemýšlet. Přirovnání, které v tomto případě Buddha použil, bylo docela šokující. Řekl, že to je jako krásný člověk, který na krku nosí náhrdelník ze psích mrtvol – dosti nepotřebný a velmi odpudivý. Možná to je trochu silné, ale může to mysl probudit, aby si uvědomila tento svůj stav i skutečnost, že máme na výběr, zda takový náhrdelník chceme či nechceme nosit.

Další strategií je mysl prostě zaměřit na něco jiného. Jasným příkladem je přejít pozorností na dech nebo tělo, pokud se odehrává hodně myšlení. Jak už jsem navrhla, mysl můžeme vnímat jako místnost. Věci a lidé v této místnosti jsou jako myšlenky, mentální předměty. Můžeme si říkat, “Tohle se mi líbí, tohle se mi nelíbí a tohle ujde.” Můžeme se hodně zaměstnat tím, že se myšlenky snažíme roztřídit na ty, které se nám líbí a které se nám nelíbí, ale povšimli jste si na té místnosti ještě něčeho jiného? Co ještě je v té místnosti? Prostor... Tak místo zaměřování pozornosti na předměty se můžeme soustředit na prostor okolo nich. Někdy, když se odehrává hodně myšlení, vše, co vidíme, je to myšlení; jako kdyby v celé mysli nebylo nic jiného. Ale je způsob, jak si uvědomit, že mysl je mnohem větší než myšlení. Místo soustřeďování se na myšlenky, můžeme se soustředit a prostor okolo nich.

Máme-li silnou emoci, jako zlost nebo žal, můžeme o nich začít přemýšlet a rozvažovat, jak s nimi naložit, přemýšlet o tom, že něco je špatně, protože to tu je, a rozvažovat, jak se toho zbavit. Ale tímto se ta emoce obvykle jen posiluje a roste. Někdy pomůže místo toho svoji pozornost prostě zaměřit na tělo. Emoce jako zlost, úzkost, strach nebo žal, jsou vždy doprovázeny fyzickými počitky v srdci, břiše nebo v oblasti solar plexus. Takže než se nechat chytit do příběhu, události nebo čehokoliv jiného, co odstartovalo tuto emocionální reakci, raději jednoduše zaměřme svoji pozornost na tělo a sledujme změny, jak se odehrávají v těle. To je způsob, jak věci můžeme nechat být. Než se emoce držet, zachytit se v ní nebo se jí oddávat či s ní zápasit a snažit se jí zbavit - místo toho, nechme ji raději jít. To nám umožní vidět, jak se mění.

Čtvrtou strategii nazýváme zpomalením mentálního procesu. Může se odehrávat obrovská spousta myšlení - možná se nedá snadno pozorovat, ale zdá se, že je ho mnoho. Tato strategie umožňuje myslet záměrně; je to jako bychom myšlenky přenesli do popředí mysli a pořádně, zblízka se na ně podívali, co to je, co vlastně myslíme. Někdy nám může pomoci si ty myšlenky napsat; jindy si s nimi jen hrajeme v mysli. Pokud máme zlost nebo jsme naštvaní, pravděpodobně si povšimneme jedné zajímavé věci, totiž že myšlení je jenom jakýsi druh mumlání mysli. Není to moc jasně formulované. Takže si můžeme říci, ‘Ok, podívejme se, co se vlastně doopravdy děje. Chci slyšet, co říkáš.” Je to, jako když malé dítě je rozrušené a jenom křičí, “aaaach jo!” – a vy se zeptáte, “Co se děje?” K tomu, aby to dítě mohlo věci pustit, často stačí jen to, že jsme s ním a věnujeme pozornost tomu, co se říká.

Poslední technika, kterou Buddha doporučil pouze pro naprosto výjimečné situace, je násilné potlačení. Řekl, že to je jako dva zápasníci, z nichž jeden je hodně veliký a druhý menší. Ten větší přidrží toho malého, takže ani jeden z nich se nemůže pohnout. Někdy musíme udělat i toto, ale můžeme to udělat jen na chvíli, protože nám to vezme hodně energie.

Například emoce zlosti může být tak silná, že bychom mohli provést něco násilného. Při praxi všichni samozřejmě dodržujeme předsevzetí, že nikoho nezraníme, takže když se toto stane, musíme prostě zůstat velmi tišší a nehybní a mysl silně zaměříme na něco jiného. Potom později, když se vše utiší, může být užitečné rozvážit, proč byla emoce tak silná, proč jsme byli tak rozrušení. Tímto způsobem můžeme získat jistý vhled do pocitu zranitelnosti, úzkosti, nebo čehokoliv jiného, co mohlo způsobit tak silnou reakci, a možná najdeme způsob, jak se příště podobným situacím vyhnout. Ale v některých chvílích může být emoce tak silná, že se musíme uchýlit k tomuto extrémnímu opatření násilného potlačení.

Všichni z vás určitě mají mnoho dalších způsobů, jak pracovat s myslí.Toto je pouze pár návrhů z Buddhova učení a věci, které mně se osvědčily.

Vedená meditace

Zklidněte tělo. Zklidněte mysl.

Povšimněte si, že myslíte, a co myslíte. Pokud je mysl celkem tichá, záměrně vyvolejte nějakou myšlenku - možná pomyslete na to, co jste měli k snídani, nebo něco takového, něco více méně neutrálního.

Buďte si té myšlenky vědomi jako mentálního objektu, jako něčeho, čeho si můžete v mysli povšimnout, co můžete pozorovat.

Možná se zdá, že myšlenka zaplňuje mysl. Nyní se podívejte, zdali můžete mysl trochu rozšířit, zdali ji můžete jakoby zvětšit. Jeden způsob, jak toho lze dosáhnout, je uvědomit si prostor okolo nás, raději než jen vnímat vlastní tělo. Dovolte mysli, aby se rozšířila do prostoru v místnosti. Uvědomte si, že když toto uděláte, je okolo myšlení mnohem více prostoru.

Takže můžeme se soustředit buď na samotnou myšlenku, nebo svoji pozornost můžeme zaměřit na prostor okolo té myšlenky. Když toto uděláme, shledáme, že mysl je někdy velmi pohlcená myšlením, ale my ty myšlenky můžeme nechat být a mysl rozšířit, abychom okolo myšlení vytvořili prostor.

Experimentujme teď chvíli s tím, že si uvědomujeme myšlení a pak prostor okolo myšlení.

/ODMLKA/

Nyní se podívejme, jestli z proudu myšlení můžeme zachytit jednu krátkou větu. Jestli to je obtížné, tak si větu vymysleme, krátkou větu jako, “Dýchám,” nebo “Tato praxe se mi líbí,” či ‘“Tato praxe se mi nebí.” Tato věta může zaplnit mysl a okolo tohoto myšlení můžete vytvořit prostor.

Také můžeme myšlení zpomalit. Dopřejme si čas a promysleme každé slovo, nechme před každým dalším slovem prostor. Ať už je věta jakákoliv, ať už je to něco, co nemá příliš mnoho obsahu nebo důležitosti, či je to něco emocionálně velmi nabitého, stále s tím můžeme takto experimentovat.

Pokud se vám zdá obtížné myšlence naslouchat, můžete si slova vizualizovat, zvětšovat je, zmenšovat je či je různě zabarvovat. Pokud jste slovům vybrali barvy, možná zjistíte, že barvy se mění s intenzitou emoce či že myšlenka začíná ustupovat.

Meditace končí a ráda bych navrhla, abyste slova, která máte v mysli, nahradili slovy , “Kéž je této bytosti dobře.” Prostě tato slova několkrát opakujte a dovolte jim, aby naplnila mysl i tělo.

Připomenutí Buddhy, Dhammy a Sanghy

Je užitečné si připomenout kvality Buddhy, Dhammy a Sanghy.

Buddha je ten, který je bdělý, pozorný, všímavý k tomu, jak věci jsou. Buddha jasně vidí přirozenost existence a není oklamán tím, jak se věci jeví. Rozpoznává pomíjivost, neuspokojivost a neosobní charakter všech podmíněných věcí.

Buddhova učení jsou označována jako Dhamma. Ukazují na pravdu o naší existenci. Každý z nás si může tuto pravdu uvědomit. Každý z nás může tuto pravdu poznat sám za sebe. Můžeme používat slova, koncepty a instrukce, abychom svoji pozornost přiváděli k zakoušení pravdy. To je přímá zkušenost. Buddha řekl, že Dhamma je sanditthikó, akálikó, éhipassikó, ópanajikó . Tyto pálijská slova se překládají jako “zjevná tady a teď”, “nadčasová”, “podporující zkoumání” a “vedoucí dovnitř”, ať jsme kdekoliv a kdykoliv, můžeme Dhammu okusit.

Buddha sám rozpoznal Dhammu před více jak 2 500 lety. Poznal ji přímo, sám za sebe. Vedl také ostatní, aby ji i oni mohli poznat sami za sebe. Obyčejní muži a ženy byli Buddhou a jeho učením přitahováni. Přijali učení a přenesli ho do svých životů. Potom sdíleli své pochopení, plody své praxe, s ostatními; předávali toto pochopení z generace na generaci až do současnosti. Toto je označováno jako Sangha, komunita Buddhových následovníků. Jsou popisováni jako ti, kteří praktikují dobře, kteří praktikují přímo, kteří praktikují s porozuměním, kteří praktikují poctivě, kteří jsou opravdoví ve své praxi a kteří zažívají výsledky, tedy porozumění, které vyvstává z praxe a z uplatňování učení. Říkáme, že tato Sangha přináší velké požehnání. Často se používá přirovnání k poli, k poli požehnání. Nejlepší druh pole je ten, na kterém je dobrá půda, do které můžeme zasadit semínka a starat se o ně tak, aby mohla růst. Sangha může být přirovnána k dobré půdě, ve které semínka můžou zakořenit.

V kontextu retreatu pročišťujeme půdu. Odstraňujeme nepotřebná rozptýlení prostřednictvím praxe odříkání nebo jednoduchosti. Odkládáme naše obvyklé starosti a činnosti, abychom obdržená semínka Dhammy mohli zasít na čisté pole; poté se o semínka staráme prostřednictvím našeho každodenního úsilí. Zaléváme je. Ujišťujeme se, že mají světlo a sluneční paprsky, aby mohla zakořenit a růst v úrodné půdě. V přírodě věci rostou svým tempem, takže je třeba být poměrně trpěliví. Zatímco jsme vytvořili ty nejlepší možné podmínky, také potřebujeme věřit, že semínka zakoření a porostou a že budeme mít možnost zakoušet a ocenit jejich plody. Musíme se ujistit, že jsme odstranili všechen plevel. Musíme se ujistit, že rostlinky ochraňujeme a že se o ně dobře staráme tak, aby mohly růst a být zdravé a silné. Během retreatu rozvíjeme pozitivní myšlenkové postoje. Pokud si všimneme negativních myšlenek, které by nás mohly odrazovat od praxe a oslabovat naši praxi, důkladně je prozkoumáme, abychom je mohli odstranit a dovolit tak rostlinkám růst, aniž by jim tyto škodlivé věci překážely.

Naše praxe spočívá v pěstování bdělosti v každém okamžiku, všímání si, jak věci jsou právě teď, rozpoznávání, jak to je právě teď. Pokud se cítíme negativně, nebo plni chamtivosti, nebo tupě a ospale, neklidně a nejistě, pěstujeme přátelský zájem o tyto věci. Potom požádáme sami sebe o nastolení a udržení bdělé pozornosti, spíše než bychom byli těmito překážkami přemoženi nebo s nimi zápasili. Bdělou pozorností přímo pronikáme k pravdě tohoto okamžiku - jak jsou věci právě teď.

Takže, můžeme pokračovat v naší praxi používáním dechu jako předmětu naší pozornosti nebo, pokud se cítíme velmi ospale, udržujeme silné uvědomění si své pozice nebo, pokud je to nutné, otevřeme oči, abychom byli plně pozorní, bdělí jako Buddha; vědomí si toho, že tak to právě teď je, a pozorní ke každému okamžiku.

Správný záměr

Otázka: Když si něčeho povšimneme a přijmeme, je to tak správné? Nebo je ještě něco jiného, co bychom měli dělat?

Odpověď: Toto je otázka, která se úzce váže k naší meditační praxi a také k naší každodenní praxi, jak žijeme ve světě.

Buddha mluvil o osmidílné stezce. Má osm různých částí – správné nazírání, správný záměr, správné konání, správná mluva, správné živobytí, správné úsilí, správná bdělá pozornost a správné soustředění. Část, které se tato otázka týká nejvíce, je správný záměr. Jestliže záměr vznikl na základě touhy po smyslových požitcích, nebo averze či krutost,i je lépe takový záměr nenásledovat. Avšak záměry být štědří, laskaví a soucitní jsou záměry prospěšné a je dobré je následovat. Záměr osvobodit srdce je samozřejmě nejlepší záměr ze všech - porozumět, osvobodit srdce z utrpení.

Nejprve trochu promluvím o správném záměru ve světském životě. Pak budu mluvit o správném záměru při meditaci. To, jak žijeme svůj život, má vliv na naši meditaci.

Vždy mi připadalo zajímavé, že celá naše klášterní struktura je založena na štědrosti. Mnichové a mnišky by nemohli existovat bez štědrosti laiků. Buddha pochopil, že jednou z největších příčin lidského strádání je sobectví, touha mít víc a víc věcí a strach, že nebudeme mít dost nebo že ztratíme to, co máme. Jakmile začneme praktikovat štědrost a začneme se o to, co máme, dělit s ostatními, zjistíme, že vlastně vždycky máme dost. Také zjistíme, že našemu srdci se skrze naši vlastní štědrost dostává velmi mimořádné stravy.

V některých buddhistických tradicích mají zvyk trochu darované potravy odložit stranou pro hladové duchy. Když jsem žila v lese v Chithurstu, rozhodla jsem se s touto praxí experimentovat a každý den se o trochu svého jídla podělit se zvířaty v lese. Bylo velmi zajímavé všimnout si pocitu radosti, který přišel, když jsem dávala stranou trochu od každého druhu potravy, dokonce i to, co mi opravdu chutná. I tehdy, když jídla bylo méně, než bych normálně chtěla, byl to velmi dobrý pocit rozdělit se o to, co jsem měla.

Z Buddhových časů je příběh o velmi moudré ženě jménem Visákhá. Jednou se rozhodla, že Buddhu a mnichy pozve do svého domu na jídlo. Když bylo jídlo připravené, poslala služku, aby mnichy přivedla. Když služka šla do parku, kde mniši žili, byla zrovna obrovská bouřka. Mnichové si svlékli róby a jen tak stáli v dešti a těšili se z toho, že na ně prší. Služka přišla do parku a uviděla tam všechny ty lidi stát bez šatů. Vrátila se zpět k Visakhe a řekla, «Je mi líto, ale ty mnichy jsem nenašla. Byla tam jen skupina nahatých asketů.» Visákhá pochopila, co se asi stalo. Byla velmi chytrá. Tou dobou déšť už ustal, tak řekla, «Už neprší, tak jdi a pozvi je.»

Mniši nakonec přišli do jejího domu. Nejprve jim nabídla jídlo a pak řekla Buddhovi «Chtěla bych požádat o osmero mimořádných laskavostí.» A Buddha se zeptal, «Co bys chtěla?» Visákhá odpověděla, «Ráda bych Sanze nabídla koupací oděvy, protože nahota je nepatřičná.» Pak pokračovala seznamem dalších věcí, které chtěla nabídnout, například zvláštní stravu pro nemocné a ty, kteří se o ně starají; stravu pro ty, kteří se právě vydávají na cestu a pro ty, kteří právě přijeli do města; a trvalý přísun rýžové kaše, která je velmi příjemným léčivým jídlem. Celkem to bylo osm požadavků.

Buddha řekl, «To je báječné, ale jaký užitek z toho budeš mít ty?» Visákhá odpověděla, «Na toto místo přichází mnoho mnichů a mnišek, a když slyším, že vedou dobrou praxi, těší mne to. Budu šťastná. Když budu šťastná, mé tělo se uvolní. Budu ve stavu pohody a lehkosti. Když jbudu ve stavu pohody a lehkosti, má mysl se soustředí. To podpoří vznik faktorů pro osvícení. Takový užitek z toho budu mít já.»

Myslím, že to je zajímavý příběh, neboť ukazuje, že z něčeho tak velmi jednoduchého jako čin štědrosti se odvíjí přirozený pokrok, vedoucí k dokonalému osvobození. A podobný proces se popisuje, když se Ctihodný Ánanda ptá Buddhy na užitek plynoucí ze síla (morálky). Buddhova odpověď zněla, že díky síla nebude důvod k výčitkám svědomí; to přinese pocit radosti - a pak následuje stejný vývoj, krok za krokem.

Když reflektujeme svůj život, uvědomujeme si, že všichni jsme udělali věci, které nejsou moc dobré. Je zajímavé si povšimnout tendence mysli se rozbouřit, pokud uděláme něco škodlivého nebo sobeckého. Naopak, když se nám podaří škodlivému nebo sobeckému skutku se vyhnout, nebo když uděláme něco dobrého, máme z toho dobrý pocit - jsme rádi. Je zde zřetelné propojení mezi tím, jak žijeme svůj život a vnímáme sami sebe, a jak je nám při meditaci.

Mějme odvahu nechat věci být. Pokud jsme udělali chybu, poučme se z ní a jděme Anandadál. Dávejme pozor, abychom neupadli do pasti toho, že se cítíme vinni a nemožní a že si o sobě myslíme, jak jsme hrozní. To nepřináší opravdu žádný užitek. Je mnohem užitečnější prostě si uvědomit, že jsme udělali chybu, rozmyslet si, co se stalo, a pak se pokusit v budoucnu být bdělejší a pozornější. Tímto způsobem se učíme.

Jedno z nesprávných chápání buddhismu je to, že je velmi pasívní; lidé předpokládají, že jako buddhisté prostě jenom posedáváme, nic neděláme a všechno přijímáme; že z ničeho neděláme problém, uzavřeme příměří prostě se vším. Je pochopitelné, jak takového dojmu lze nabýt, ale tak jak chápu Buddhovo učení i určitě příklad jeho vlastního života, vidím, že to je myšleno jinak. Buddha nezdůrazňoval, že nikdy nemáme reagovat, ale že naše slova a skutky by měly pramenit z správného pochopení a správného nazírání, z prospěšného záměru. A proto je důležité, abychom věci nejprve přijali a uzavřeli s nimi příměří.

Slyšíme o tolika věcech ze světa, které nás zneklidňují nebo zlobí. Možná máme pocit, že bychom chtěli jít a svět změnit, protože nás to tak zlobí, ale nejsem si jistá, že bych to doporučila! Avšak pokud o tom uvažujeme do hloubky, můžeme dojít k přijetí a pochopení, že tyto zneklidňující věci jsou součástí složitého lidského údělu. Lidé dělají škodlivé věci, protože to lépe neumějí. Možná vidíme i to, že škodí sami sobě. Když o tom rozmýšlíme takto, naše reakce bude soucitnější. Pak možná budeme schopni přemýšlet o tom, jak bychom mohli pomoci, aby se tato hrozná situace změnila. “Co mohu udělat, abych pomohla?” je úplně jiná reakce než, “Jdu a srovnám je! Tohle je hrozné, takové věci by se neměly dít!” Mnohem lepší reakce je, “Tohle je hrozné, jak mohu lidem pomoci, aby to pochopili a dělali věci jinak?” Pak objevíme, že můžeme dělat spoustu různých věcí podle toho, jaké jsou naše schopnosti a zájmy. Existuje spousta různých způsobů, jak můžeme sloužit. A tak je dobré o věcech, o nichž slyšíme, uvažovat opatrně - je něco, co mohu udělat?

V některých situacích možná není moc jasné, co bychom mohli dělat. Pokud navštívíme někoho, kdo je nemocný nebo umírá, či někoho, kdo má hluboký žal, možná není nic praktického, čím bychom jejich žalu nebo bolesti mohli ulevit. Být v takové situaci schopni prostě přijmout pocit, že nemůžeme nic dělat, uzavřít s ním příměří a zůstat s druhým člověkem s pokojným srdcem může být ta nejlepší a nejsoucitnější reakce. Někdy je to mnohem lepší než pobíhat a snažit se dělat spoustu praktických věcí, které nám možná sice pomohou, abychom se cítili užiteční, ale ve skutečnosti nepřinášejí úplně dobrý výsledek, pokud vycházejí z místa vnitřního nepokoje. Když praktikujeme meditaci a jsme schopnější být v míru s obtížnými emocemi a pocity, můžeme poskytnout něco mnohem subtilnějšího a mnohem hlubšího.

Takže někdy můžeme udělat něco praktického, někdy nemůžeme, ale už jen naše prostá přítomnost může poskytnout oporu. Bylo zajímavé si povšimnout, jak různě se ke mně lidé chovali, když jsem byla nemocná. Při takových příležitostech obvykle jsme vnímavější, takže jsem opravdu velmi dobře cítila, když někomu moje nemoc byla nepříjemná. A nejvíce mne podpořili lidé, kteří se mnou prostě jen “byli”, aniž by říkali zbytečná slova nebo nějak moc toho dělali.

Nedávno jsem s někým hovořila o správné mluvě, zvláště když se jedná o něco, co vidíme jako nesprávné, cítíme, že by nemělo tak být; například někdo nás využívá nebo dělá něco nedobrého. Byla jsem velmi vděčná, když jsem v textech objevila Buddhovu radu, jak poskytnout zpětnou vazbu. To byla jedna z těch věcí, kterým jsem se raději vyhýbala, pokud to vůbec bylo možné. Ale součástí naší klášterní průpravy je i učit se být si vzájemně dobrými přáteli, a když je to nutné, poskytovat si jakousi zpětnou vazbu.

Buddha řekl, že pokud chceme poskytnout dobrou zpětnou vazbu, je třeba mít na paměti několik věcí. Především musíme zvolit správný čas. To znamená navodit správnou situaci odpovídající rozhovoru, který chceme vést. Pro mne to znamená, že k čím vážnějšímu rozhovoru se chystám, tím více péče věnuji tomu, aby vzniklo správné prostředí - najdu místo, kde nás nikdo nebude vyrušovat a druhá osoba nebude rozptylována. Není dobré lidem něco říkat, když už i tak jsou naštvaní nebo mají jinou práci. Raději zvolíme příležitost, kdy nám mohou věnovat plnou pozornost.

Při samotném rozhovoru pak mluvíme jemně a laskavě a s postojem laskavého srdce - přejeme jim opravdu to nejlepší. To jim pomůže se uvolnit, takže mohou vnímat, co jim chceme říct. Není dobré, když se začnou cítit v úzkých; pak dobře nevnímají. Takže mluvíme jemně, s laskavým srdcem. Také si ověříme, že to, co říkáme, je pravda, a mluvíme jasně, omezíme se na informaci, která je potřeba, není třeba říkat spoustu dalších věcí, které možná ničemu dobrému nepomohou.

Toto jsou věci, které Buddha doporučil mít v takových situacích na paměti. Neříkal, že nikdy lidem nesmíme říci nic, co by neradi slyšeli. Takže když někdo dělá něco škodlivého a obtížného, co přináší mnoho problémů, tak to není věc, kterou bychom prostě “měli nechat být” a měli bychom se smířit se škodlivou mluvou nebo chováním; existují vhodné způsoby, jak zareagovat. Mně tyto zásady pomáhají, jak v komunikaci s jedním člověkem, tak v obecnějších situacích.

Nedávno jsem byla na klášterní konferenci, kde byli buddhističtí mnichové a mnišky různých tradic. Asi víte, že theravádová tradice má tendenci být dost konzervativní, zvláště ve vztahu mnichů a mnišek - mniši jsou výše postavení a mnišky jsou níže postavené. Byla okolo toho diskuze a někteří lidé vyjadřovali nespokojenost. Jeden velmi milý mnich, který byl mnichem teprve krátkou dobu, a tak vlastně ještě velmi nízkého postavení, řekl, “Jestli je to něco, co způsobuje trápení, tak by bylo dobré s tím něco udělat!” Bylo moc hezké něco takového slyšet. Mělo to v sobě něco tak příjemně rozumného. Samozřejmě, není vše tak přímočaré jako toto, ale celá tahle představa, že jestliže něco působí utrpení, měli bychom s tím něco udělat, pokud můžeme, je velmi dobrým příkladem správného záměru.

Vraťme se zpět k naší meditaci. Otázka zněla, zdali stačí, když si jenom povšimneme překážky v mysli a přijmeme ji. Moje odpověď je, že uvědomit si ji a přijmout ji je důležité jako první krok. Zatímco když reagujeme s postojem averze, překážku pouze zvětšujeme a posilujeme.

Před lety jsem mívala problém se žárlivostí. Vlastně, spíš to bylo tak, že jsem z toho problém udělala; protože jsem svoji žárlivost tak nesnášela, vytvořila jsem z ní obrovský problém. Pokud jste také někdy v životě zažili žárlivost, tak víte, o čem hovořím. Je to tak nepříjemné, že ani o tom nechcete s nikým mluvit. Ale přesto to má obrovský dopad na váš vztah k ostatním; není snadné předstírat, že to tak není. A takhle jsem tuto žárlivost proměnila v obrovskou příšeru.

Z Buddhových časů pochází příběh o příšeře, jakhovi , který je druhem démona. Tento jakkha přišel do jedné z nebeských říší, kde měl trůn Sakka, jeden z vysoce postavených bohů. Sakka zrovna na trůně neseděl. Někam odešel, ale byli tam všechny ostatní bytosti a sloužící, kteří o něj pečovali. Trochu je šokovalo, když na jejich královský dvůr vešel jakkha . Takže jakkha pyšně vkráčel, šel rovnou k trůnu a vylezl si na něj. Strhl se pokřik - “Co si to dovoluješ! Vypadni odtud!” Ale jakkha se jen zvětšoval a zvětšoval. Jakhov é milují odpor a nenávist - ty je naopak posilují a umožňují, aby rostli. Tak tam tak seděl, shlížel z trůnu na ostatní a cítil se opravdu grandiózně. Pak se vrátil Sakka a viděl, co se děje. Slyšel ten pokřik, viděl démona sedícího na trůnu, zářícího potěšením nad sebou samým, a tak Sakka jako zdvořilý hostitel přistoupil k démonovi, usmál se a řekl, “Rád tě vidím. Jsem rád, že sedíš na mém trůně. Sedí se ti dobře? Nepotřebuješ trochu víc polštářů? A co takhle čaj nebo nektar? Co by sis dal raději?” A v tomto okamžiku se s démonem začalo dít něco opravdu zvláštního. Začal se scvrkávat. Byl menší a menší, cítil se trapněji a trapněji a víc a víc se styděl. Nakonec sklouzl z trůnu, pokorně se poklonil Sakkovi a opustil dvůr. Dvořané žasli. Nebyli schopni pořádně pochopit, co se vlastně odehrálo, ale očividně to splnilo účel.

Takže tohle jsem potřebovala udělat se svou žárlivostí! Než jsem pochopila, jak správně praktikovat, tak jsem ze své žárlivost dělávala obludu. Vnímala jsem ji jako obrovský problém, který musím nějak vyřešit, místo abych ji prostě jen nahlédla jako nestálý stav, který vyvstal v mysli. Rozhodně jsem ji byla schopna rozpoznat, když byla, a zcela zřetelně to nebyl příjemný stav, ale nedocenila jsem, že se s ní nemusím ztotožnit. Vše, co bylo potřeba, bylo prostě si uvědomit, když tento stav byl, a dovolit mu, aby se změnil. Stále ještě někdy přichází - dokonce i teď bývají chvíle, kdy zavítá na návštěvu, a já ho rozpoznám, ale protože z něj nedělám problém, tak nezůstává.

Myslím, že toto je dobrý příběh o přijímání negativných a obtížných stavů, které vyvstávají. Někdy opravdu stačí je rozpoznat a přijmout. Je to způsob, jak pustit odpor a negativitu. Adžán Čá hodně mluvíval o pouštění. Možná si myslíme, že pouštět znamená nemít nebo něčeho se zbavit; ale ve skutečnosti stačí, když věci prostě jen necháme , místo abychom se snažili se jich držet nebo je zahodit. Jako kterákoliv jiná zkušenost, kterou zažíváme: pokud vyvstala, také ustane. A obvykle ustane mnohem rychleji, když ji opravdu pustíme. Někdy lidé používají výraz “prostě nechat být”.

Jedním důvodem, proč jsem se rozhodla o tomto tématu mluvit, byla jedna z otázek, kterou jsem dostala - hezká otázka, kerá zněla, “Když pociťuji bolest, napětí nebo svědění, je lepší zůstat ve stejné poloze a pozorovat to, nebo se můžeme pohnout a poškrábat?” Musím odpovědět - to záleží. Když jste na meditačním ústraní, kde vám učitel říká, že máte zůstat nehybní, pak je asi nejlépe zachovat se podle této rady. Ale já říkám, “Proč nezkusit experimentovat? Zkuste různé strategie.” Hodně se můžeme naučit tím, že trpělivě pozorujeme svědění, ale někdy je příjemné dopřát si malou úlevu.

Brahmaviháry

Recitace: Úvahy o úplném, nepomíjivém štěstí Kéž prodlévám v pohodě, osvobození od soužení, od nepřátelství, zášti a úzkosti, kéž toto mé vnitřní naplnění trvá.

Kéž každý prodlévá v pohodě, osvobozen od soužení, od nepřátelství, zášti a úzkosti, kéž toto vnitřní osvobození trvá.

Kéž jsou všechny bytosti osvobozeny od veškerého utrpení. A kéž mohou pocítit dobro, které přinesly svými skutky.

Jednají-li dle vlastních úmyslů, jsou všechny bytosti zodpovědné za své skutky a nesou si jejich následky. Budoucnost každého se rodí z jeho činů – to v čem žijeme, se utvořilo z výsledků a reakcí na naše kroky. Vše záměrně vykonané, ať už prospěšné či škodlivé, se stává budoucím dědictvím.

Tato recitace pojednává o tak zvaných brahmavihárách: milující laskavosti, soucitu, radosti plynoucí z duchovního spříznění a duševní vyrovnanosti. První část je přáním všeho dobrého nám samým a i ostatním bytostem. V druhé části přejeme všem bytostem osvobození od utrpení. Ve třetí kéž osud dopřeje každému užít si plody svých dobrých skutků. Čtvrtá část je potom zamyšlením nad kammou, které nám může pomoci bezvýhradně přijímat věci přicházející do našich životů. Uvědomíme si totiž, že vše má svou příčinu v minulosti. Rovněž pochopíme, že způsob, jakým nyní zareagujeme, bude mít vliv na věci, které nás potkají v budoucnu.

Pět duchovních schopností

Vedeme-li duchovní život, jsou dobří, stejně založení přátelé jednou z nejdůležitějších opor. Za jednu z nejobtížnějších věcí při ukončení meditačního kurzu proto považuji nutnost návratu do prostředí, v němž se možná nenajde nikdo mající pochopení, sdílející stejné zájmy. Ctihodný Ánanda při rozhovoru s Buddhou řekl o duchovním přátelství toto: „přátelství založené na duchovním souznění se mi zdá opravdu úžasné, určitě přinejmenším z poloviny utváří zbožný způsob života“. Na což Buddha odpověděl: „Nejen z poloviny, celý zbožný život je jím tvořen“. Stejně duchovně založení přátelé nás povzbuzují, podporují a pomáhají nám ubírat se správným směrem.

Někteří z vás, ti šťastlivější, mohou meditovat společně či v rodinném kruhu, a to je něco, zač bychom měli být opravdu vděčni. Nicméně, i když nemáte možnost stýkat se s nikým, kdo praktikuje, po absolvování tohoto našeho společného kurzu můžete nyní vnímat širší spojení se spřízněnými lidmi. V tomto kontextu nám může pomoci připomenout si existenci klášterů v Británii i dalších částech Evropy. Třeba jste už měli možnost některé z nich navštívit. Doufám, že se příležitost k tomu naskytne každému, jelikož pouhé vědomí o existenci lidí, kteří celý svůj život zasvětili tomuto způsobu meditační praxe, může skýtat obrovskou duševní podporu.
Vzpomínám na vůbec první meditační kurz, kterého jsem se zúčastnila. Vedl jej Adžán Sumédhó spolu se dvěma či třemi dalšími mnichy. Pozorovala jsem je, jak před námi sedí – róby, oholené hlavy – a při jejich vyprávění o vlastním živojejich životě mě napadalo: „Jsou-li ochotni jít až tak daleko – oholit se, nosit mnišské roucho, dodržovat všechna ta pravidla – tak na tom všem musí něco být.“ Promluvy Adžána Sumédhó byly nesmírně inspirativní a další myšlenkou, která mi tenkrát při jejich poslouchání přicházela, bylo: „Tohle bych tedy já rozhodně nikdy nezvládla.“ Později však Adžán Sumédhó vyzval i každého z mnichů, aby pohovořili o Dhammě a mě v tom momentě napadlo: “No, když mohou oni, tak já také“, což mi dodalo důvěru a sebedůvěru pro pokračování v meditaci.

Během své meditační praxe jsem poznala, že právě důvěra je důležitým aspektem. Víra, že stojí za to meditovat, že meditace přináší výsledky a že i já jsem schopna těchto výsledků dosahovat. V učení o závislosti jevů se praví, že důvěra vzniká z utrpení. Toto tvrzení nemusí být hned jasné, nicméně v určitém smyslu je jeho význam očividný – abychom se začali shánět po léku, musíme si nejprve uvědomit, že jsme nemocní. Uvědomíme-li si, že trpíme, že potřebujeme pomoc, učení skýtající povzbuzení a inspiraci samozřejmě vyvolají náš zájem a získáme důvěru, která nám umožní takové učení uchopit a začlenit do svého života. Schopnost věřit, tzv. saddhá, je pro meditační praxi velmi důležitá. Jedná se o jednu z pěti duchovních schopností, o nichž dnes večer pohovořím.

Přicházíte-li na meditační kurz, může vás napadat: „Nevím nevím, jestli to zvládnu.“ Vaše důvěra není dost silná a můžete být v pokušení zase odejít. Obracejí-li se ale na mne meditující se slovy „sestro Čandasiri, myslím, že to vzdám“ odpovídám: „Ne, ne, zůstaňte, zvládnete to.“ Snažím se je povzbudit a posílit jejich přesvědčení, aby měli dostatek sebedůvěry a víry a aby se tak v nich posílila vznikající druhá duchovní schopnost – energie, nazývaná též virija, umožňující pokračovat ve vynakládání úsilí.

Jen důvěra sama o sobě nestačí – je velmi důležitá pro nastoupení správné cesty, ale pro setrvání na této cestě je třeba vynakládat úsilí, virija. Meditační kurz vyžaduje ohromné úsilí – vydržet po relativně dlouhou dobu sedět, pak meditovat v chůzi, brzy vstávat, odříkat si, mlčet, atd. Vložíme-li toto úsilí, můžeme zakusit některé z přínosů meditační praxe, což posílí naši důvěru a způsobí, že budeme chtít své úsilí navýšit.

Třetí schopností je všímavost či sati. Rozumí se jí všímání a uvědomování si myšlenkových a tělesných procesů, čím dále intenzivnější vnímání svého okolí, včetně ostatních lidí a obecně zvyšující se citlivost vůči sobě samým i vůči vnějšímu světu. Díky všímavosti jsme také schopni rozpoznat, kdy a jak je třeba případně pozměnit přístup k meditační praxi. Zpozorujeme-li na sobě například pocity otupělosti či ospalosti, postavíme se nebo otevřeme oči. Pokud naopak nepociťujeme žádný rušivý faktor, můžeme svou praxi zintenzivnit. Postupně jsme schopni sami odhalovat, co nám dodává energii a pomáhá při meditaci. Pro každého to přitom bude něco jiného – některým může dodávat energii a inspiraci četba nebo vzdělávání se, jiným recitace manter či zpěv, také fyzické cvičení, rozhovory s jinými meditujícími, poslech promluv o Dhammě a tak dále. Je důležité, aby každý zjistil, co mu dodává a udržuje nadšení pro meditaci.

Rovněž je důležité si uvědomit, co nás naopak odrazuje. V tomto kontextu se občas zmiňuji o hanění sebe sama, o negativním nazírání na sebe samotného. Takovýto přístup nás lehce může připravit o energii a nadšení. Považuji za veliké štěstí, že jsem mohla být po tolik let mniškou a nikdy jsem si nepřála, abych se jí bývala nestala. Prošla jsem nicméně obdobími nechuti k meditaci, kdy mě dokonce napadaly myšlenky jako: „Já tu meditaci nenávidím.“ Jelikož jsem ale byla mniškou, zůstala jsem v klášteře a musela v meditaci pokračovat, až jsem nakonec nalezla cestu, jak se se svou nechutí vypořádat.

Je nutné, abychom nalézali způsoby, jak sám sebe pozitivně motivovat, jak na sebe neklást přílišné nároky, jak nalézat uspokojení v pouhém naslouchání své mysli a svému tělu. Cíle jako „musím zažít silné samádhi, musím meditovat tři hodiny každý den“ jsou příliš tvrdé a náročné. Někomu mohou vyhovovat, pro většinu z nás je však nutné si takové nároky neklást. Přistupujeme-li ke své praxi umírněněji, až jemně, jen se záměrem vše procítit, dostaví se láska k meditaci a budeme se těšit na každou příležitost, kdy jí budeme moci věnovat svůj čas. A pokud se dostaví pocity, že se nedokážeme soustředit, nevytváříme z toho problém. Každý člověk je jiný, někomu se mysl soustředí velice snadno, někomu hůře, ale možná je zase velmi velkorysý, milosrdný, moudrý či má rozvinutu nějakou jinou důležitou vlastnost.

Následují další dvě duchovní schopnosti, jejichž rozvíjení utváří rovnováhu k první dvojici. Vše si lze představit jako trojúhelník, na jehož vrcholu je všímavost. Ta hlídá a sleduje průběh naší praxe.  Dalšími dvěma schopnostmi jsou samádhi a paňňá. Samádhi bývá překládáno jako „soustředění“, ale dávám přednost výrazu „usebranost, klid“. paňňá znamená moudrost, či schopnost rozlišovat. Dosažením usebranosti, resp. samádhi uvádíme do rovnováhy svou vnitřní energii. Můžeme být totiž typ energetického, činorodého člověka, anebo nám může být bližší právě praxe samádhi. Já osobně jsem tím prvním, mám ráda činnost, ráda prokazuji své služby.

Je dobré udržovat tyto dvě schopnosti v rovnováze, a to jak při meditaci tak v denním životě. Budeme tak schopni vždy jednat všímavě a uvážlivě. Nemusíme nutně dělat spoustu věcí jen proto, že na to máme energii. Usměrňujeme své nasazení, vyvažujeme meditaci a vnější činnosti, popř. odpočinek a vnější činnosti tak, aby nedocházelo k vyčerpání.

Jednou ze zajímavých věcí na meditaci je, že její praxe v nás může vyvolat velké sobectví a jsme hodně se zabýváme pouze vlastní praxí. Byla jsem svědkem projevů takovéhoto sobectví v řadě různých situací. Například vzpomínám na jednu akci, kterou jsem absolvovala před řadou let, ještě před tím, než jsem vstoupila do kláštera. Jednalo se o letní, duchovně zaměřený pobyt v horách. Byli zde lidé velice oddaní meditační praxi, kteří dosáhli ohromného povznesení a kteří kultivovali a pročistili své bytosti. Byli tak čistí, že odmítali umývat nádobí, aby si tím náhodou nějakým způsobem nenarušili vibrace. Meditací bychom ale měli rozvíjet smysl pro vyváženost a nesklouzávání do extrémů. Naše činnosti jsou pak vědomé a jejich vykonávání nám přináší radost, čímž si zase dodáváme energii pro meditační praxi.

Pokud jde o další, navzájem se vyvažující dvojici schopností – důvěru a moudrost či schopnost rozlišovat – slyšeli jsme už určitě všichni rčení „slepá víra“, kterým se rozumí víra v nějakou skutečnost, či praktikování něčeho jen proto, že nám bylo řečeno, že bychom měli, že je to pro naše dobro. Naše kroky řídí v tom případě pouze víra v něco nebo někoho. Jsou lidé, kteří meditují dvacet nebo třicet let stále stejným způsobem, aniž by se zamysleli nad tím, zda jim právě tento způsob přináší užitek či nikoliv. Je nutné vyvážit svou důvěru se zdravě kritickým přístupem, se schopností rozlišovat prospěšné od neprospěšného. Pokud přínos ze své praxe nepozorujeme, je třeba zvážit, zda praktikujeme správně.

Mám velice ráda Buddhovu promluvu o tzv. největších požehnáních – Mahá-mangala-sutta. Jedná se o souhrn veršů nastiňujících vše, co nám přináší užitek na duchovní cestě a je obecně požehnáním pro život. Jako první jsou překvapivě uvedeni moudří přátelé a dále vyhýbání se hlupákům a pošetilcům. Je tedy opravdu důležité zvážit, s kým budeme navazovat kontakty. Samozřejmě, pokud se jedná například o blízkého příbuzného, je pravděpodobně dobré strávit s ním nějaký čas, byť je třeba dotyčná osoba pošetilým hlupákem. Možná se tak naskytne příležitost pomoci mu vidět věci jasněji.

S postupující praxí si začínáme uvědomovat, že se mění naše zájmy a že omezujeme své dřívější druhy zábavy. Toto uvědomění může být poměrně bolestivé, jelikož můžeme ztratit důvod dále se stýkat s některými lidmi. Nicméně jiní lidé díky tomu mohou do našeho života zase přijít. Mohou se objevit noví přátelé, se kterými budeme sdílet společný zájem a kteří nás budou schopni podporovat v tom, čemu se skutečně chceme věnovat.

Pojednání o důležitosti přátel je první slokou Mahá-mangala-sutta. Následuje výčet mnoha věcí každodenního života, jako správný druh získávání obživy, kultivace svého slovního projevu (tzv. správná mluva), péče o rodinu, vyhýbání se omamným látkám, trpělivost, vyhledávání příležitostí k poslechu dhammy a získávání vhledu do čtyř vznešených pravd.

Skutečně se mi pak líbí poslední sloka promluvy, ve které se praví, že „Přestože žije ve světě, zůstává srdce neotřeseno. Nechvěje se, smutek, zmatek či nedostatek se jej nedotýkají.“ Tato sloka mě nadchla hned, když jsem se s ní setkala poprvé. Naznačuje totiž, že i v běžném životě je možné zachovávat stabilitu, neochvějnost. Předtím už jsem meditovala a na kurzech zažívala určitý stupeň klidu a vnitřní vyrovnanosti. Představa, že toto by bylo možné i mimo meditační kurzy, dokonce například uprostřed rušné ulice, při náročném zaměstnání nebo v jakékoliv mezní životní situaci, mě doslova nadchla.

Jedna z odpovědí, kterou dostávám od meditujících, zeptám-li se na jejich praxi, zní: „Zatím se mi stále příliš nedaří, všiml/a jsem si ale, že každodenní starosti už mě nedokáží tolik rozhodit.“ Mě osobně na začátku meditační praxe zajímalo, jak se nenechávat tolik strhávat emocemi a namísto toho zůstávat v klidu i za svízelných, nároky kladoucích životních situací. Takovéhoto klidného, vyrovnaného přístupu byl schopen Buddha. Samozřejmě, každý z nás má v tomto ohledu před sebou ještě cestu, nicméně mne stále zajímá ta možnost, že poroste moje vnitřní síla a stabilita tváří v tvář obtížím, jež život přináší.

Lidé se občas domnívají, že klášterní život je velice poklidný. Říkají, „jak rád bych zůstal s vámi v klášteře, se všemi těmi milými mnichy a mniškami.“ Jistě, lidé v klášteře jsou milí, nicméně stále jsou to lidské bytosti pokračující na své cestě k osvobození. Život v komunitě přináší chvíle, kdy si jedni či druzí prostě lezou na nervy. Dojde-li k tomu, nemáme možnost zajít do hospody a napít se, nebo vypustit páru na diskotéce. Musíme zůstat v klášteře a každý den sedět ve společnosti stejných lidí. Někdy se vše zvládne lehce, někdy je to ale hrozné. Avšak nereagujeme vůči sobě hrubě, čímž pomáháme zlepšovat své sebeovládání a pěstujeme vyrovnané a bdělé rozpoložení. Každé selhání v úsilí zachovat klid a každé sklouznutí k podráždění nám odhalí, v jakém ohledu na sobě musíme zapracovat, na co je třeba se soustředit. Je to jako vzrušující hra nebo sport, v němž se krůček po krůčku zlepšujeme.

Jinými slovy, uděláme-li chybu, chápeme bod, ve kterém k ní došlo, jako novou výzvu, namísto toho, abychom se nechali znechutit. Otvírá se nám tím způsob, jak sám sobě dodávat podporu, jak udržovat sebeúctu a zachovávat důstojnost. Nacházíme se sice na obtížné cestě, ale jedná se o cestu vznešenou. Proto hovoříme o čtyřech vznešených pravdách, zaměřit svou pozornost na skutečné důvody vlastního utrpení totiž vyžaduje odvahu. Je potřeba vnitřní integrity, abychom byli schopni čelit svým zdánlivým slabým stránkám, selháním či obavám. Musíme být sami k sobě velice upřímní, což mnozí lidé odmítají.

Na závěr shrňme pět duchovních schopností:

Víra (saddhá) – důvěra, že stojí za to věnovat úsilí meditační praxi, že praxe nám pomůže posunout se žádaným směrem. Přinejmenším stejně důležitá je také důvěra ve vlastní schopnost dosažení cíle, i za cenu nutnosti vynaložení velkého množství času. Měla bych dodat, že potřeba je také spousta trpělivosti.

Energie nebo úsilí (virija) – máme-li důvěru, máme i energii. Pokud bychom se nechali něčím odradit, naše energie zmizí. Abychom byli schopni vytrvat v pěstování všímavosti – sati – je proto opravdu důležité podporovat svou důvěru.

Všímavost (sati) – udržuje ostatní schopnosti v rovnováze.

Usebranost (samádhi) – jedná se o shromažďování a zaměřování bdělé pozornosti, vyvažuje se jí virija.

Moudré rozlišování – (paňňá) – schopnost pečlivě rozlišovat, která může pomoci nalézt rovnováhu důvěry.

Vytrváme-li v meditační praxi a budeme v sobě uvedené schopnosti rovnoměrně rozvíjet, dostaneme se nakonec do stavu bdělé pozornosti vůči přítomnému okamžiku. Naše srdce se přestane třást a zjistíme, že jsme schopni v pozorném stavu setrvávat bez ohledu na dění, které se odehrává kolem či uvnitř nás.

Láska a připoutanost

Téma, o kterém dnes budu mluvit, je “Láska a připoutanost”. Myslím, že je to dobré téma, protože si buddhisté často myslí, že je špatné být připoutaný a cítit k lidem lásku. Existují dokonce vědci zabývající se buddhismem, kteří si myslí, že bychom neměli cítit žádné emoce. Odkazují se na slovo “nezaujatost” a domnívají se, že to znamená nic necítit. Takže mi přijde téma lásky a připoutanosti zajímavé, protože lidé se určitě navzájem milují – já zcela jistě miluji členy mé rodiny, a když učím na retreatu, tak si postupně zamiluji všechny účastníky. Začnu se o ně zajímat a starám se, aby jim bylo dobře.

Může nám pomoci jedna příhoda z Buddhova života. Jednou přebýval Buddha nedaleko místa, kde žil bohatý a vlivný kupec. Buddha toho muže znal. Jednou ráno, když se kupec vydal do města, byl velmi nešťastný, protože právě zemřel jeho jediný syn. Buddhova odpověď na jeho neštěstí možná bude některé z vás šokovat. Řekl: „Milovaní nám přináší zármutek.“

Kupec se hněval, vůbec s Buddhou nesouhlasil. Šel a ptal se lidí: „Slyšeli jste to? Slyšeli jste co řekl Buddha? Řekl, že milovaní přináší zármutek. Ale to není vůbec pravda. Přinášejí radost. Přinášejí potěšení.“ Brzy o té příhodě mluvilo celé město a nakonec se o tom doslechl i král Pasénadi. Králova žena, královna Malika byla velmi oddanou následovnicí Buddhy. Král a královna se bavili o tom, co Buddha řekl, a král se zeptal: „Myslíš, že to Buddha opravdu řekl. Může to být pravda?“ Královna odpověděla: „Pokud to Buddha řekl, pak to musí být pravda.“ Krále Pasénadiho to rozhněvalo. Řekl: „Ať řekne Buddha cokoliv, ty řekneš, že to musí být pravda.“ A tak se královna rozhodla poslat za Buddhou posla, aby se zeptal, jestli to Buddha obchodníkovi řekl. Posel se vrátil a potvrdil, že Buddha to doopravdy řekl.

Královna o tom rozmýšlela, pak šla za svým manželem a řekla: „Vím, že si každý myslí, že milovaní přinášejí radost a potěšení, ale jak by ses cítil, kdyby se něco stalo tvé milované dceři? Král odpověděl: „Samozřejmě bych byl nešťastný, kdyby se cokoliv nepříjemného stalo naší milované dceři, princezně Vadžirá.“ A tak královna jmenovala všechny, které král miloval a ptala se, jak by se cítil, kdyby se jim něco stalo. Konečně král porozuměl na co Buddha poukazoval a uznal, že měl úplnou pravdu.

Samozřejmě, když někoho milujeme a jsme k němu silně připoutaní, přirozeně pak cítíme zármutek, když se mu stane něco špatného, a jsme potěšeni, když se mu stane něco dobrého. To je přirozené a normální. Ale jak jsem již řekla, někteří buddhisté si myslí, že byste neměli být nikdy k druhým připoutaní. Občas slyším jak někdo říká: „Vím, že bych neměl být připoutaný, ale nemohu si pomoci, tak moc miluji svou mámu.“

Často recitujeme verše zvané Pět předmětů pro časté připomínání

Začíná to:

Mojí přirozeností je stárnout
Mojí přirozeností je, že mohu onemocnět
Mojí přirozeností je, že zemřu
Všechno co je mé, milované a příjemné, se změní a bude ode mne odloučeno

Možná nám to připadá neuvěřitelně depresivní, ale já vnímám tyto úvahy spíš jako způsob, jak rozvíjet moudrost a porozumění. Jsou to stránky života, o kterých většina lidí nechce moc přemýšlet, ale já jsem zjistila v mém vlastním životě, v mé vlastní praxi, že pokud mám tyto věci na zřeteli, pomáhá mi to naplno ocenit to, co prožívám. Ať už se jedná o událost nebo vztah, tyto úvahy mne povzbuzují, abych zůstávala v přítomnosti a uvědomila si, jakým pokladem je každý okamžik.

Jak moji rodiče stárli, zjistila jsem, že se děsím chvíle, kdy zemřou. Opravdu jsem nechápala, jak lidé mohou zvládnout a přežít takovou ztrátu, a bála jsem se chvíle, kdy zemřou. Ale pak jsem zjistila, že je mnohem užitečnější užívat si náš vztah, dokud jsou naživu, místo abych se bála našeho nevyhnutelného odloučení. Takže nakonec my s nimi bylo dobře. Rozhodla jsem se říci jim to, co mi přišlo důležité, protože jsme věděla, že přijde čas, kdy jim to už takto nebudu moci říci. A ovšem, když umírali, prožívala jsem velký smutek. Někdy stále cítím smutek, když na ně myslím, a někdy si přeji, aby tu stále byli – ale stárli a stárli a odešli ve správný čas. A ten smutek mi nevadí. Nezpůsobuje mi trápení. Je to prostě jen smutek a já ho vnímám jako nevyhnutelný důsledek toho, že někoho miluji. Je to jako kdyby na vaší lásce k někomu byla přilepena cenovka. Ale ráda jsem tu cenu zaplatila. Nebylo to tak drahé.

Ráda bych vás povzbudila, abyste se naučili milovat všímavě, bez slepé připoutanosti a skrytého požadavku: „Prosím, nikdy mne neopouštěj. Prosím nestárni, neonemocni a hlavně za žádných okolností neumírej.“ Nikdo z nás asi takto neuvažuje, ale je užitečné si rozvážit, co od našich vztahů očekáváme. Opravdu není snadné milovat tak, aby naše láska něco nepožadovala: „Budu tě milovat tak dlouho, dokud se budeš chovat způsobem, který se mi líbí, dokud mne něčím nenaštveš.“ Dokážeme na sebe vyvíjet ohromný nátlak. Milovat někoho a přitom mu dovolit, aby plně zůstal tím, čím je, aby sledoval svou vlastní cestu, vyžaduje hodně moudrosti.

Pamatuji si, že předtím, než jsem se stala mniškou, jsem udělala spoustu věcí, ze kterých by moji rodiče byli nešťastní, kdyby se o nich dozvěděli. Nicméně, mé rozhodnutí stát se mniškou bylo zcela vědomé, cítila jsem, že to potřebuji udělat. Zdálo se mi, že to je významný krok na cestě k mému vlastnímu osvobození a do jisté míry i k osvobození mých rodičů. Svým způsobem bylo dobře, že jsem si neuvědomila, jak moc je to rozhodí. Myslím, že by bylo obtížné jít do toho, kdybych věděla, jak to na ně zapůsobí. Určitě nebylo mým záměrem je naštvat. V rozhodnutí mne podpořil Adžán Sumédhó. Řekl: „Pokud opravdu chceš pomoci svým rodičům (což jsem samozřejmě chtěla), tak se staň mniškou a získej trochu moudrosti. Pak budeš mít skutečně něco, co jim budeš moci dát.» Myslím, že to byla pravda, kdybych se nevydala touto cestou, nebyla bych schopna je podpořit tím způsobem, kterým jsme je podporovala. A měla jsem to štěstí, že i když jsem se stala mniškou, nepřestali mne milovat.

Často do Amaravati přichází školáci, protože je to dobrý způsob, jak se učit o buddhismu. Někdy po dětech chtějí, aby o své návštěvě něco napsali. Jeden učitel nám poslal kopii eseje, který napsalo jedno z dětí o své návštěvě. Byl to asi osmiletý chlapec a jeho esej mi přišel pozoruhodný. Jedna z věcí, o které se zmínil, bylo krátké rčení, které viděl někde pověšené. Byla to tato slova: „Když něco miluješ, nech to být. Pokud je to tvé, vrátí se to. Pokud se to nevrátí, tak to stejně nikdy tvé nebylo.“ Přijde mi to jako hluboká úvaha. Zaujalo mne, že tak malý chlapec si toho všiml a zachytil to.

Jednu z Buddhových kvalit, kterou mám velmi ráda, popisuje slovo, které recitujeme jako součást naší ranní a večerní púdži. Je to slovo Sugató. Gato znamená jít a su znamená dobrý nebo správný. Já tomu slovu rozumím tak, že označuje Buddhu jako toho, kdo „jde správně“, kdo je schopen žít život naplno, a to zjevně velmi dovedným způsobem, a přitom netáhne minulost za sebou. Pomáhá mi to, protože si všímám jak se někdy do minulosti vracím. Když udělám chybu, stále se k tomu vracím. Moje mysl se k tomu vrací a přemýšlí o té chybě. Je zajímavé sledovat, jak to mysl dělá, jak se snaží přetvořit, přepsat minulost, vytvořit lepší verzi příběhu, bez té hrozné chyby.

Když udělám něco správného, mysl se toho také může chytit a udělá z toho velkou věc, která nafoukne ego - „Jaká báječná osoba to jsem.“ Jednou jsem slyšela, jak mezi učiteli Dhammy někdo podotkl o sklonu vracet se k minulému: „Jsi pouze tak dobrý, jaký byl tvůj poslední přednes.“ Takže i mezi učiteli Dhammy může existovat sklon vracet se k věcem, ať už je udělali dobře nebo špatně. Ale když kontemplujeme o této Buddhově kvalitě Sugató, tak zjistíme, že ve svém životě udělal tisíce dobrých skutků, dokonale přednášel Dhammu, přinášel klid trpícím a dělal řadu dalších úžasných věcí, ale byl schopen je udělat a pak jít dál svým životem. Když se zmínil o tom, že je probuzený, myslím, že to udělal proto, aby v lidech povzbudil důvěru, ten druh důvěry, který jim pomůže uplatnit učení, které jim dal, v jejich vlastních životech.

O tomto přízvisku Sugató můžeme rozjímat. Neznamená to, že bychom neměli uvažovat o věcech, které se staly, učit se z našich chyb a užívat si věci, které se nám povedly - to je přípustné. Ale musíme dávat dobrý pozor, jestli přitom neposilujeme naše ego. Ať už je to ego plné hrůzy a beznaděje anebo úžasné, báječné, dokonalé, neuvěřitelně skvělé ego, které je lepší než kdokoliv jiný na světě.

Buddha dokonce říkal, že pokud si myslíme, že jsme lepší než někdo jiný, je to nesprávný názor. Pokud si myslíme, že jsme horší než někdo jiný, tak je to také nesprávný názor. Pokud si o sobě myslíme, že jsem nějaké „já“, tak je to také nesprávný názor, stejně jako když se jakkoliv srovnáváme s „já“ někoho jiného.

Je možné si povšimnout tohoto sklonu vytvářet své „já“ a vytvářet „já“ druhých. Jistě není pochyb, že nějakým způsobem existujeme. Máme tato těla. A máme mysl. Ale pokud jsme k sobě opravdu laskaví a pečujeme o sebe, nevnímáme se jako osobnosti. Díky praxi všímavosti se můžeme setkávat otevřeně a připustit, že se měníme, spíše než abychom se drželi představ, co jde kdo zač nebo jaký by měl být. Jednou z věcí, kterou skutečně oceňuji na životě v klášterní komunitě, v Sanze, je to, že se přinejmenším snažíme nevytvářet si představy jeden o druhém.

Snažíme se předejít zášti tím, že se nedržíme představy, že já nebo někdo druhý je ten, kdo udělal chybu. Když se chystáme na setkání, můžeme si povšimnout, jaké máme o té osobě a konverzaci s ní představy. Já bych doporučovala, aby náš přístup k druhým nebyl tolik ovlivněn představami o nich, abychom zaujali takový postoj, že prostě „nevíme, kdo to je a jaké to bude“ a tak se s tím druhým dokázali setkat přímo a bezprostředně. Nepoznáváme pak druhé zkresleně skrze představy nebo vzpomínky, ale takové, jací právě teď opravdu jsou.

Jak rozvíjíme svoji praxi všímavosti můžeme s tím experimentovat. Můžeme zanechat představ, které si vytváříme o ostatních? Můžeme dovolit druhým, aby byli tím čím jsou a nelpět na zafixovaných představách o tom, jací by měli být nebo jak by se k nám měli chovat? Pokud se nám to podaří, náš život začne být báječně bohatý. Je to, skoro jako bychom začali vidět barevně a ve třech rozměrech, zatímco dřív jsme viděli jeden rozměr černobíle. Stále si o druhých něco myslíme. Stále se těšíme na setkání s jedním člověkem a obáváme se setkání s jiným. Nebo se těšíme na je jednu událost a obáváme se jiné. Ale máme také příležitost uvážit, že ve skutečnosti nevíme, nemáme jistotu, jaké to doopravdy bude.

Setkání se smrtí

Když jsem viděla, jak se jeden člen naší skupiny vrátil zpátky na retreat, zalil mé srdce hřejivý pocit. Všimla jsem si, že i ostatní z toho měli radost. To mne přivedlo na myšlenku, že i když jsme spolu mluvili jen málo, něco se mezi námi za poslední dny objevilo – vytvořil se pocit společenství, jako bychom byli rodina. Takže, když někdo musel odjet dříve, měli jsme o něj starost, aby byl v pořádku, a když se vrátil, tak z toho máme radost.

Mám dojem, že když spolu praktikujeme, děje se toho mezi lidmi hodně a většinou se to děje v tichosti – žijeme spolu, brzy vstáváme, meditujeme, nasloucháme učení a také se staráme o všední věci, jako je udržování pořádku. V posledních několika dnech jsem si všimla, jak oceňuji všechnu tu péči – cítím se opravdu vděčná těm, kteří čistí toalety, vynášejí odpadky, luxují a ovšem i těm, kteří pracují v kuchyni. Cítím vděk za všechny různé způsoby, kterými o sebe navzájem pečujeme, když vykonáváme činnosti, o které nás někdo požádal, nebo ke kterým jsme se dobrovolně přihlásili. A to samozřejmě zahrnuje i ty, kteří pracují s počítači, telefonují, dělají seznamy a nákupy – a všechny tyto věci.

Jako by něco vzniklo díky tomu, že spolu takto žijeme. A i když to trvá jen krátce, začíná to být hmatatelné. Samozřejmě, že zanedlouho tu bude sedět jiná skupina lidí – a většina z nás budě někde jinde. Je pro mne zajímavé uvědomovat si potěšení a radost, které prožívám, když přemýšlím o tomto společně stráveném čase – a zároveň si všímám i lehkého pocitu smutku, jak se srdce svírá, když pomyslím na rozloučení. Někdy se domníváme, že je to chyba – že by bychom neměli cítit smutek. Kdybychom byli opravdoví buddhisté, neobjevovali by se tyto nechtěné a ošklivé emoce, o kterých se domníváme, že jsou nepatřičné. Ale jak už jsem řekla, buddhistická praxe je mnohem jemnější, než prostě přestat cítit. Mluvíme o klidu a vyrovnanosti, o tom, že máme věci nechat být. Já tomu rozumím tak, že se můžeme přestat pocitům bránit a nezápasit s nimi. Když cítíme radost a štěstí, všímáme si toho. Když cítíme smutek a žal, všímáme si toho. Když se cítíme opravdu podráždění, vzteklí a zmatení, tak si toho také všímáme, necháme to vstoupit do vědomí.

Jak dospíváme, učíme se, které pocity jsou v pořádku, které bychom cítit neměli. Například v Británii se většinou dospívajícím chlapcům říká, že by neměli brečet. Je v pořádku, když brečí dívky, ale chlapci a už vůbec ne dospělí muži by brečet neměli. Také nám říkali, že bychom neměli projevovat vztek, přinejmenším to bylo součástí mé výchovy. A pravděpodobně existuje řada jiných věcí, o kterých jsme se naučili, že jsou nebo nejsou v pořádku. Takže jsme se naučili velmi dovedně potlačovat věci, které nejsou v pořádku, udržujeme je pevně pod kontrolou.

Ale když přijedeme na retreat, i když je to krátký retreat jako tento, je to příležitost, aby se naše mysl a tělo uvolnily, a díky tomu můžeme získat řadu nových zkušeností.

Myslím, že všichni potřebujeme povzbuzení, abychom se žádných zkušeností neobávali, prostě je nechali vstoupit do vědomí jako přirozený proces a pak je zas nechali odejít. Někteří lidé lo to nazývají brain-washing - ne v tom obvyklém negativním smyslu – ale spíš v tom smyslu, že si dovolíme pozorovat, všímat si, jak všechny ty potlačené zkušeností vstupují do vědomí a díky tomu je můžeme nechat odejít.

Mám dojem, že v průběhu tohoto retreatu měli lidé možnost zažít hodně klidu. Ale jiní zase popisují jak se v nich objevuje obrovské množství myšlenek a vzpomínek na všemožné věci. Někdy lidé zažívají zármutek, který byl potlačen a nedokázali si ho dovolit prožít v době, kdy došlo ke ztrátě. Tyto věci se mohou zdát znepokojivé, ale jsou úplně v pořádku. Je mnohem lepší, když se tyto věci objeví ve vědomí, kde můžeme vidět, co jsou zač, než je držet v podvědomí.

Někdy si lidé na retreatu myslí, že se zblázní. Mají bláznivé nápady, v mysli se jim objevují podivné představy. Já to vždycky vnímám jako součást velkého jarního úklidu, není to nic, čeho by bylo třeba se obávat. Někteří lidé se ptají na neobvyklé tělesné vjemy, srdce jim rychle buší nebo cítí v těle zvláštní energie. Také tyto věci se mohou objevit, když se mysl trochu zklidní, a není nutné se jich obávat. Jediný problém může nastat, když naše prožitky budou natolik příjemné, že k nim začneme být připoutaní - a pak strávíme zbytek života tím, že se budeme snažit jich znovu dosáhnout. To by nebylo šťastné. Při meditaci se může objevit cokoliv: vidění světla, slyšení neobvyklých zvuků, nebo zvláštní tělesné vjemy. Všechny tyto věci jen zaznamenáme, uvědomujeme si jak vznikají a také jak zanikají. Někteří lidé takové věci zažívají a jiní ne.

Je velmi cenné rozvíjet všímavost a ustavit silné vnímání přítomnosti. Někteří lidé jedou na retreat jen, aby zklidnili mysl, a přikládají tomu velký význam. Ale zážitek klidu je závislý na mnoha zvláštních podmínkách – dlouhé hodiny meditujeme, okolo je ticho a je tu mnoho dalších podmínek, které umožňují a podporují zážitek klidu. I když proti těmto zážitkům nic nemám, je mi jasné, že v jsou určitém smyslu dosti omezené, protože nemůžeme žít celý život v těchto podmínkách. Musíme se setkávat s druhými lidmi; i když žijeme v klášteře, setkáváme se s ostatními nesmírně často. Většina lidí má práci. Mnoho lidí má také rodinné povinnosti a řada z nás žije v prostředí, kde se druzí nezajímají o meditaci. A tak se musíme zamyslet nad tím, jak naši praxi smysluplně udržovat.

Jak jsem již zmínila, jedna z mých úplně nejoblíbenějších sutt je Rozprava o největším požehnání. Byla to Buddhova odpověď jednomu dévovi, nebeské bytosti, která ho navštívila jednou brzy ráno. Říká se, že právě v těchto hodinách Buddha dévy učil.

A tato zářivá bytost za ním přišla a ptala se ho, co přináší největší štěstí. Buddha vyjmenoval řadu podmínek, například: sdružovat se s dobrými lidmi, mít správné živobytí – takové, které je poctivé a nezraňuje druhé, mít v úctě své rodiče a starat se o ně, pokud je to třeba, starat se o svou rodinu, dodržovat etická předsevzetí, vyhýbat se omamným látkám a neprospěšnému chování, rozvíjet trpělivost, vděčnost a spokojenost a rozjímat o učení. V posledním verši, to je ten, který mám opravdu ráda, Buddha říká: „Ač žije ve světě, srdce se nechvěje. Je osvobozené od zármutku, zmatku a žádosti.“

Přijde mi velmi inspirující, že je možné udržet si vnitřní rovnováhu, i když ve světě zažíváme tolik různých věcí, dobrých a úžasných věcí, ale také velmi těžkých a strašných věcí, které mohou srdce znepokojit, rozechvět ho nebo jím otřást. Říkáme těmto věcem Světské větry. Ale víme, že díky všímavosti můžeme ustát i ten nejsilnější vítr. A nemyslím si, že to znamená, že přestaneme věci vnímat – doufám, že ne – ale spíš to, že jsme schopni udržet si vyrovnaný náhled na to co prožíváme.

Před lety u nás žila drobná stará dáma jménem Nanda. Byla zcela hluchá. Měla velké naslouchátko, ale stejně jsme museli hlasitě křičet, aby slyšela co říkáme. Opravdu milovala Dhammu a byla velmi oddána Adžánu Sumédhó. Když nás poprvé přišla navštívit v chatě, kde bydleli mnišky, bylo jí osmdesát tři let. Od té doby nás často navštěvovala. Bydlela by s námi nastálo, ale měla syna, ke kterému byla silně připoutaná. Neměla moc ráda jeho ženu a myslela si, že jen ona sama se dovede o svého syna pořádně postarat. Ke konci svého života se stala tak trochu čestnou mniškou. Řešili jsme otázku, zda jí máme oholit hlavu, ale měla nádherné bílé kudrnaté vlasy a nedokázala se k tomu přimět. Myslím, že se bála, co by si o tom pomyslel její syn. Takže největším skutkem, kterým dala najevo zřeknutí se světa, bylo to, že si oholila obočí. V thajské tradici máme zvyk holit jak hlavu, tak obočí.

Měla jsem Nandu velmi ráda, dávala jsem na ni pozor a pomáhala jí. Nakonec zemřela. Její mrtvé tělo bylo první, které jsem kdy viděla. Oblékli ji do růžového a dali ji do rakve. Vůbec nevypadala jako ten člověk, kterého jsem znala. Následoval velký pohřeb a potom mne úplně přemohl zármutek. Byl tam Adžán Sumédhó a řada dalších mnichů a mnišek a já tam plakala a plakala – dost jsem se styděla, protože jsem si byla jistá, že není správné, aby buddhistická mniška plakala. Ale nemohla jsem si pomoci. Nakonec to přešlo.

Žila s námi ještě jiná stará dáma. Mohla bych vám o ní vyprávět ještě více. Když zemřela, také jsem prožívala spoustu zármutky, ale byla jsem už všímavější. A zatímco předtím mi připadala ztráta a zármutek jako něco hrozného, když měla pohřeb tato dáma, byla to nakonec velmi krásná zkušenost. Objevily se chvíle, kdy jsem cítila velký zármutek, například když jsem uviděla nějakou věc, která jí patřila – ale užili jsme si i spoustu veselí. Pohřeb byl radostnou připomínkou jejího života. Cítili jsme ohromné množství něhy. Byl to slavnostní pocit.

Pohřbili jsme ji v Amaravati. Jeden z mnichů pro ni udělal rakev a mnišky se naučili, jak ji nést. Nejprve trénovaly s pytli rýže, aby se naučily, jak takové břemeno zvednout a nést, aniž by jim upadlo. V té době byli v kláštere stavaři. Měli rypadlo a byli tak hodní, že vykopali hrob, a mnišky každý den trénovali jak nést rakev a spustit ji dolů do hrobu. Nevím, co si o tom ti stavaři pomysleli! A pak konečně nastal obřad a všichni se shromáždili. I když jsem sama rakev nenesla, mohla jsem pomáhat při jejím spouštění do hrobu. Všichni jsme tam házeli květiny a drobné předměty, které by se jí líbily. Pak jsme tam házeli hroudy zeminy. Bylo tam něco nádherného v té prosté tělesnosti: váha rakve, dotek země, a to jak probíhal celý ten rituál – velmi to pomáhalo. Vnímala jsem to jako obětování, jako způsob, jak zvládnout všechny ty emoce. Vnímala jsem to jako výraz lásky a radosti a zármutku, všech těchto věcí. Ve společenství všímavých lidí, kteří zůstávají v přítomnosti, bylo možné prožívat měnící se emoce s ohromnou lehkostí a vnímat, že všechno, co se děje, je úplně v pořádku.

Často se mi zdá, jako by naše emoce byly jako počasí. V Británii se počasí mění velmi rychle – v jednom dni fouká vítr, prší a je bouřka a pak se to hned utiší a jasně září sluníčko, to vše se děje velmi rychle po sobě – velmi se to podobá tomu dni, kdy měla sestra Uppala pohřeb – a vlastně při pohřbu sestry Nandy to bylo stejné.

Po tom všem jsem se už tolik nebála ztráty a zármutku, zatímco dřív jsem si nedovedla nikdy představit, jak mohou lidé zvládnout ztrátu někoho opravdu blízkého. Jistě to není příjemná zkušenost, ale zjistila jsem, že když zůstávám v přítomnosti, tak se to dá vydržet. Také nám to pomáhá pečovat o naše vztahy, je důležité vyřešit neshody, protože když někdo blízký zemře, můžeme pak litovat, že jsme promeškali příležitost ke smíření. Ve skutečnosti se to i pak dá napravit, ale pokud jen to jen trochu možné, je lepší se spolu smířit, dokud nejsme fyzicky odděleni.

Buddha nás důrazně vyzývá, abychom uvažovali o své smrti. To může být dost děsivá vyhlídka, protože většina z nás neví, co se stane. Jistě, někteří lidé si pamatují minulé životy a minulé smrti, ale většina z nás tuto schopnost nemá a tak je pro nás smrt něco zcela neznámého. Všechno čím si můžeme být jisti je jen to, že se to jednou stane. Myslím, že nám může pomoci, když dokážeme uvažovat o svých pochybnostech, jaké to je, když prostě nevíme: „Mám udělat tohle: Mám udělat tamto? Nevím … „

Většina z nás je závislá na jistotě. Chceme vědět. Chceme vědět, kde jsme a co dalšího se stane. Když jsme na retreatu, jedním z důvodů, proč je tak obtížné udržovat ušlechtilé mlčení, je to, že ztrácíme možnost vzájemného ujišťování, na které jsme zvyklí. Někdo vypadá nešťastně a možná usoudíme, že je to kvůli tomu, co jsme udělali, ale když spolu nemluvíme, nemůžeme si to ověřit. Takže se můžeme cítit velmi nejistě. Můžeme rozpoznat, jak nepříjemnou součástí našeho života je tento pocit nejistoty a místo toho, abychom se usilovně snažili dosáhnout jistoty, můžeme přijmout útočiště u Buddhy, a začít si uvědomovat přítomný okamžik. A život pak začne být úžasně vzrušující.

Představuji se, že okamžik smrti může být opravdu děsivý, pokud jsme se nenaučili, jak se vyrovnat s tím, že nevíme, co bude dál, dokud jsme se s tím doopravdy nevyrovnali.

Ale pokud ano, pokud dokážeme zůstat klidní, prostě jen být v přítomnosti, pak, myslím, může být smrt ohromně vzrušující – vkročíme do neznáma. Jednou jsem málem zemřela a zjistila jsem, že jsem mohla zemřít, aniž bych vůbec věděla, že umírám. Zdálo se mi, jako by se to ani nestalo. Ale samozřejmě, že to může být pokaždé jiné, takže doopravdy nevím.

V průběhu retreatu jsme měli možnost uvážit, co je pro nás v životě opravdu důležité – připomenout si naše priority a a uvážit, jak chceme žít po zbytek života. Samozřejmě si nemyslím, že bychom nezbytně museli vytvořit nějaký podrobný plán, ale možná jsme začali oceňovat možnost být plně v přítomnosti – skutečně prožívat živou přítomnost naplno a neztrácet se ve vzpomínkách na minulost a ve snech o budoucnosti. Samozřejmě si můžeme vzpomenout na minulost. Můžeme být vděční za ty báječné věci, které se nám přihodily, nebo kterých jsme se účastnili, můžeme dovolit těmto myšlenkám, aby přinesly do našeho srdce radost. Také se můžeme učit z minulých chyb. A ovšemže někdy potřebujeme udělat nějaký plán do budoucna, například jak se zítra vrátit domů z retreatu. To jsou praktické věci, a když jsou hotové, můžeme soustředit naše vědomí na tady a teď.

Takže, když se mne lidé ptají, jak se mají nejlépe připravit na smrt, má odpověď je: rozvíjejte všímavost, bytí v přítomnosti, žijte opatrně a zodpovědně, a koukejte si užívat života. Dejte pozor na to, abyste udělali ty věci, které jsou pro vás důležité, takže až budete na konci svého života nebudete si říkat „Ach jo, proč jsem to neudělal.“

*Poznámka

Loka-dhamma : Zisk a ztráta, čest a opovržení, štěstí a bída, chvála a hana

Nibbána

Když spolu nějakou dobu praktikujeme, vše se postupně uklidní. I tato místnost jakoby by byla tišší. Vidíme jak takto vedený retreat ovlivňuje mysl. Vše se postupně usadí, když přestaneme dostávat tolik podnětů a přestaneme podněcovat sami sebe. Samozřejmě, že v naší mysli běží dál různé procesy, myšlenky, vzpomínky, ale pokud zůstáváme v klidu a nekoukáme na televizi nebo necestujeme po velkém městě, mysl se tolik nerozruší. Vše se začne usazovat.

Někdo se ptal na nibbánu , a myslím, že o tom mohu něco říci. Všichni o to usilujeme, takže by bylo dobré mít představu, kam jdeme. Buddha mluvil o nibbáně mnoha různými způsoby a používal k popisu této zkušenosti mnoho různých podobenství. I to slovo samo je zajímavé, protože v Buddhově době bylo používáno docela běžně a znamenalo „vychladnout“. Používali to slovo například, když vařili rýži. Když uvaříte rýži, nejprve je velmi horká, musíte chvíli počkat než trochu vychladne, a pak ji můžete sníst. Takže slovem nibbána označovali rýži, která je dost vychladlá, aby se dala jíst – je s tím spojen prožitek chladivosti a pohody.

Buddha ve svých rozpravách často říká svým následovníkům: „Neboť jsme neporozuměli čtyřem pravdám, vy i já jsme jsme se vlekli mnoho životů z jednoho přerození do druhého a zůstávali v samsáře – což je říše neustálého bloudění a hledání potěšení, klidu a spokojenosti. Můžeme dosáhnout chvilkového uspokojení, ale pak začneme být opět nespokojení a musíme dál hledat, stále hledáme a putujeme ve snaze najít něco uspokojivého a uklidňujícího. Někteří lidé zas hledají způsob, jak zůstat neustále stimulovaní a vyhledávají další a další vzrušující, úžasné a napínavé zážitky. Občas na to narazíte i v duchovní oblasti, lidé jedou na jeden retreat a pak na jiný, k jednomu učiteli a pak zase k jinému, a hledají perfektní klášter nebo meditační centrum. Adžán Čá škádlil své studenty, když jim říkal, že hledat dokonalý klášter je beznadějné. Prostě nic takového neexistuje. Myslím, že všichni můžeme ve své mysli rozpoznat tyto tendence. Neustále něco měníme, hledáme něco lepšího, snažíme se zbavit toho co nemáme rádi a udržet si to, co rádi máme.

Buddha prožil velmi podobnou zkušenost. Jak víte, vyrostl jako příslušník privilegované vrstvy. Byl synem mocného vladaře a strávil celé své mládí v přepychu. Kdykoliv o něco požádal, tak to dostal. Ve skutečnosti jeho otec usiloval o to, aby byl Buddha naprosto spokojen se životem prince, protože při jeho narození zaznělo proroctví, že se stane buď velmi mocným a úspěšným vladařem anebo Buddhou, probuzenou bytostí. Jeho otec chtěl, jak už to u otců bývá, aby jeho syn pokračoval v jeho práci, aby byl vládce, a nechtěl, aby se vydal po duchovní stezce. A tak dělal všechno, aby byl Buddha spokojený a šťastný. Ale jednou potkal mladý princ tak zvané čtyři nebeské posly.

Buddhističtí nebeští poslové nevypadají jako křesťanští andělé, kteří bývají často zobrazení jako krásné bytosti s načechranými křídly. První posel byl starý člověk, sotva se vlekl, téměř nevidoucí a neslyšící, bezzubý, vrásčitý, šedivý a olysalý, byla to velmi žalostná postava. Druhý posel byl velmi nemocný člověk, znečištěný a odpudivý, měl průjem a zvracel, zjevně velmi trpěl a tělo měl pokryté boláky. Třetí posel byl mrtvý člověk, kterého nesli v pohřebním průvodu. Pokud jste byli v Indii a viděli jste tam pohřeb, tak víte, že to může být velká událost, při které se bubnuje, když je mrtvé tělo neseno ulicemi. Když princ uviděl tyto tři posly, velmi ho to znepokojilo. Zeptal se svého pobočníka, co to bylo za lidi, a ten mu odpověděl: „Byl to starý člověk, nemocný člověk, a mrtvola - mrtvý člověk.“ Princ se ho zeptal:“Může se to přihodit každému?“. A pobočník odpověděl: „Ano, každý zestárne a dříve či později zemře. A lidé samozřejmě mohou onemocnět.“ Prince to velmi znepokojilo, protože si uvědomil, jak prázdné a marné jsou hodnoty, se kterými vyrostl.

Čtvrtý posel byl asketa sedící tiše a vyrovnaně pod stromem, jasně si vědom všeho, co se děje okolo, ale přesto tím vším nesklíčený. To vedlo prince k tomu, že opustil palác. Zdálo se mu totiž jasné, že jediná možnost, jak dát smysl tomu co viděl, je vydat se po duchovní cestě. V té době žilo mnoho duchovních hledačů, kteří se snažili ovládnout smyslnou touhu a věnovali se přísným asketickým cvičením – mnoho dní se postili, neuléhali na zem ke spánku, mnoho hodin meditovali a snažili se vyvarovat všeho příjemného. A tak princ tato cvičení vyzkoušel a ve všech vynikl. Ale nakonec tak zeslábl, že již nemohl pokračovat. Zjistil také, že se nijak nepřiblížil tomu, co hledal, jen nesmírně zeslábl a vyzábl. Naštěstí pro nás ho tehdy někdo potkal a nabídl mu mléko s rýží, on jídlo přijal a postupně nabyl sil.

Poté se rozpomenul na zkušenost, kterou zažil jako dítě, když ho jeho otec vzal sebou na slavnost orání polí. Protože dospělí byli zaujati slavností, nechali dítě samotné pod stromem. Bylo mu asi sedm nebo osm let. Seděl pod stromem se skříženýma nohama a velmi přirozeným způsobem si začal uvědomovat svůj dech. Seděl tam mnoho hodin a těšil se ze svého prožitku. Nazýváme to džánou, stavem pohroužení. Nakonec se dospělí vrátili a našli ho, jak sedí ve stínu stromu. Přestože zde seděl mnoho hodin a slunce se mezitím pohnulo, podle legendy zůstal stín stále nad ním.

Když se rozpomenul na tuto zkušenost, pomyslil si, že byla příjemná a přitom nevinná, nebyla spojena se silnou vášní. A uvědomil si, že se nemusí takových příjemných zkušeností obávat, a že mu dokonce mohou pomoci na jeho cestě. A tak, když se jeho tělo uzdravilo a nasytilo, vrátil se k meditaci a nakonec dosáhl dokonalého porozumění – stavu nibbány . Řadu týdnů si tento stav v klidu užíval, nakonec se ale vydal sdílet své porozumění s druhými. Formuloval své učení jako čtyři vznešené pravdy. Abychom se vysvobodili ze samsáry , říše neustálého bloudění, musíme porozumět čtyřem pravdám. Tyto čtyři vznešené pravdy jsou existence dukkhá neboli utrpení, jeho příčina, zánik utrpení a cesta, která vede k ustání utrpení.

A tak, jak Buddha učil, zažíváme zánik utrpení, když zanecháme touhy, ať už je to touha po smyslových rozkoších, touha po bytí nebo touha po nebytí. Ale abychom se opravdu těchto tužeb zřekl, musíme rozpoznat, jak neuspokojivé je jejich naplnění, musíme porozumět, že nás nemohou plně uspokojit. Je to proto, že všechny podmínky, i ty nejpříjemnější, jsou nestálé neboli aniččá. Dále, jakékoliv podmínky, ve kterých se může mysl a tělo nacházet, nemají jí žádnou základní podstatu, jsou anattá . Myslím, že každý z nás má nejspíš alespoň malý vhled to těchto skutečností. Možná, že právě to nás sem přivedlo – pocit, že v životě musí jít o víc, než jen o neustálé uspokojování toho, co chceme.

Je obtížné plně rozpoznat, že neexistuje žádná základní podstata v jakýchkoliv podmínkách mysli a těla, protože jsme si vytvořili silný zvyk identifikovat se se svým tělem, myslí, vlastnostmi, silou a slabostí, s naším charakterem a osobností. Takže nejsme připravení zanechat této identifikace, vždyť přece vynakládáme tolik energie, abychom vytvářeli a udržovali naše „já“. Ale Buddha nás povzbuzuje, abychom se tomuto sklonu stále se s něčím identifikovat postavili. A toto povzbuzení začne být mnohem naléhavější a zajímavější, když opravdu rozpoznáme, jak působíme sami sobě utrpení díky návyku neustále se s něčím identifikovat.

Je zajímavé, že Buddha o sobě nemluvil jako o „já“ a označoval se jako Tathágata , takto odcházející nebo takto přicházející, oboje je možné, ale v zásadě to znamená prostě jen existují bytost. Jistě měl osobnost, jistě měl mnohá nadání, byl velmi soucitný a vynikající učitel, a také měl dobrý smysl pro humor – ale nijak se s těmito kvalitami neidentifikoval. Prostě jen byl, poznával věci, právě tak jak jsou, uvědomoval si, co se právě děje – ne jako my, kteří se tak často zabýváme tím, jak vypadáme, nebo tím, co děláme dobře, nebo naopak chybami, které jsme udělali. Náš úspěch a neúspěch pro nás mnoho znamená.

Identifikujeme se také se svou národností, pohlavím, stářím, politickými názory, náboženstvím, s naší rodinou a naší profesí. Dáváme na sebe spoustu nálepek, přemýšlíme o sobě v těchto konvenčních pojmech. Ale měli bychom rozpoznat a ocenit i základní skutečnost naší existence, ve které se s žádnou těchto věcí neidentifikujeme. Pokud jsme plně v přítomnosti, nepřemýšlíme o sobě jako o učiteli, mnichovi nebo mnišce, doktorovi, sestře nebo jakékoliv jiné roli. Prostě jen prožíváme přítomnost. Ale když na nás začne někdo útočit a kritizovat nás, nebo kritizuje někoho, kdo je nám blízký nebo koho milujeme, dokážeme se velmi rozhněvat a vztekat. Je to proto, že jsme se s něčím identifikovali, jsme nějakým způsobem připoutaní.

Důležité je, že to neříkám proto, abyste se cítili špatně kvůli tomu, že jste připoutaní. Často to prostě tak je, že jsme připoutaní. Hlavní je uvědomit si, že to způsobuje utrpení. Ráda bych vás proto povzbudila, abyste si zkoušeli všimnout, do jaké míry jste k různým věcem připoutaní a jak je to bolestivé, protože jen díky tomu budete mít skutečnou motivaci toho zanechat.

Buddha užíval mnoho přirovnání, když mluvil o různých stránkách praxe. Existuje velmi krásná sutta , ve které mluví o svém učení jako o oceánu. Říká, že stejně jako se dno oceánu svažuje jen pozvolna, právě tak praxe zvolna postupuje. Pozvolna si začneme uvědomovat, že věci, které nás dřív tolik rozčilovaly, už nás tolik nerozčilují. Také říká, že stejně jako má oceán jen jednu chuť, chuť soli, tak má jeho učení jen jednu chuť, chuť osvobození. Chci vás povzbudit, abyste neustále zkoumali a všímali si způsobů, kterými vytváříte dojem, že máte „já“ - to jsou všechny ty představy o tom, kdo jste a jak se máte chovat a jestli je vaše praxe dobrá nebo není, a jestli vůbec bude někdy dobrá – a jen se zeptejte: Je to pravda? Je to opravdu tak? Opravdu musím věřit všem těm věcem?

Tímto způsobem se pozvolna rozpustí dojem, že máte já. Když začneme rozpoznávat jak tento dojem vytváříme, uvědomíme si, že už nemusíme nic dělat, jen plynout životem bez lpění a připoutanosti. To je zkušenost nibbány . Už se nesnažíme nic dosahovat a poutat se k tomu, náš život se stane přirozeným projevem soucitu a jasného porozumění.

Všem nám zbývá udělat ještě spousta práce, ale doufám, že se mi podařilo vám sdělit, o co se vlastně snažíme. Adžán Čá se ptal lidí, kteří přišli do jeho kláštera: „Přišli jste sem umřít?“ Myslím, že byli tou otázkou asi trochu šokovaní, ale on tou otázkou poukazoval jen na možnost zemřít ještě předtím, než zemřeme fyzicky, osvobodit se od ega a od dojmu, že máme „já“, abychom žili v Dhammě a ne v sobecké touze. Zaráželo mne, když lidé mluvili o nepřítomnosti touhy. Pamatuji se, že jsem se jednou zeptala Adžána Čá a Adžána Sumédhó (oba tam tehdy byli), jestli je špatné toužit po Dhammě. Zeptali se mne, jestli mi to způsobuje utrpení, odpověděla jsem „ne“. Takže vidíme, že existují touhy, které vedou k utrpení, a touhy, které vedou k zániku utrpení. Myslím, že bychom všichni rádi ukončili naše utrpení, není to tak? Takže je to touha, a je to tak v pořádku. V jazyce páli se tomu říká dhamma-čanda , nadšení pro Dhammu nebo láska k Dhammě.

Stále na cestě

Pilně jsme v těchto dnech praktikovali ve velmi dobrých podmínkách, které podporují naši praxi. Byly vytvořeny proto, abychom mohli setrvat na klidném místě – samozřejmě, alespoň ve vnějším smyslu. Někteří z vás mají možná pocit, že se zatím vnitřně neztišili. Avšak vaše ochota být zde, dodržovat ušlechtilé mlčení a následovat denní režim je něco, co vaši praxi podporuje a pomáhá jí. Ačkoli se většinou neznáte a nejspíš jste se předtím nikdy nesetkali, tak přesto sdílíte něco velmi podstatného – zájem o praxi, probuzení a osvobození srdce od utrpení. Takže během této doby jsme měli příležitost praktikovat jakožto společenství a navzájem se podporovat. A přestože jsme spolu celý čas strávili v tichu, vznikl tu pocit přátelství.

Buddha řekl, že když lidé začnou praktikovat, je pro ně nejdůležitější mít dobré přátele. Potřebujeme mít kolem sebe lidi, kteří nám dodají odvahu, podpoří a povedou nás. První z velkých požehnání uvedené v Mahá-mangala-suttě je společenství dobrých lidí a odstup od lidí, kteří nás vedou špatným směrem a kteří nás podporují v neprospěšném jednání, jímž škodíme sobě či ostatním.

Když jsem se poprvé setkala s buddhistickou praxí, byla jsem docela překvapená, jak moc se kladl důraz na etické ctnosti anebo síla, na způsob, jakým žijeme. Již jsem předtím praktikovala nějaký čas meditaci v rámci jiných tradic, a nějak se mi podařilo oddělit meditaci od zbytku svého života. Meditace byla něco, čemu jsem se věnovala po večerech v určité dny během týdne, a po zbytek času jsem dělala jiné věci. Ale to, co na mě z Buddhova učení udělalo největší dojem, byla výzva vidět celý náš život jako praxi. To, jak žijeme, jak mluvíme a jak jednáme, je všechno součástí praxe.

Když se podíváme na svůj život zblízka, vidíme, že to dává hluboký smysl. Začínáme si všímat, jaký vliv má chování a mluva na mysl. Například když někoho pomlouváme nebo řekneme něco krutého a nelaskavého, má to negativní dopad na mysl. A platí to i opačně. Když o sobě či ostatních smýšlíme negativně nebo kriticky, odráží se to ve způsobu naší řeči. Podobně když konáme prospěšné a laskavé činy, má to pozitivní dopad na mysl. Můžeme se na to podívat jako na druh terapie. Když se občas cítím trochu smutně či mizerně, úmyslně udělám něco laskavého. Třeba uklidím část kláštera nebo dám někomu dárek, a pak se vždycky cítím mnohem lépe. Zatímco když schválně udělám něco trochu špatného, nebo se vyhnu tomu, co bych měla udělat, tak přestože získám jistý způsob uspokojení, necítím se v srdci moc dobře.

Takže nám může hodně pomoci reflektovat, jak žijeme naše životy. Když jsem někdy bývala otrávená z průběhu své meditace, tak jsem začala přemýšlet nad tím, že ačkoli jsem dosud nepokročila na zklidnění své mysli, mohu udělat spoustu jiných dobrých věcí – pořád mohu být štědrá a laskavá. Když jsem takto kultivovala svoje životní návyky, objevil se v srdci pocit celistvosti a naplnění, pocit radosti a štěstí – a to podpořilo moji meditaci.

Na řadě mist v sutách se Buddhy jeho žáci přímo ptají na důsledky štědrosti, dány, a důsledky dodržování etických předsevzetí, síla, a Buddha vždy mluví o tomto pocitu radosti a štěstí. Také říkal, že když věnujeme pozornost tomu, abychom nekonali neprospěšné skutky, nebudeme muset zakoušet pocit lítosti a viny a naše tělo bude uvolněné. Objeví se pocit pohody v těle, stejně jako radost a štěstí. Poté se mysl usebere a zklidní zcela automaticky. Jsou to jen přirozené důsledky života naplněného pozorností, laskavostí a štědrostí. A jakmile se mysl takto zklidní a usebere, jsme mnohem schopnější uvědomovat si, jak funguje mysl a tělo, takže se objeví moudrost, či vhled.

Někteří z vás si možná uvědomili, že se jedná o popis osmidílné ušlechtilé stezky. Pro její zobrazení se často používá kolo s osmi paprsky. Tak jako kolo se i osmidílná stezka pohybuje v kruhu. Začali jsme tu správnou řečí, správným jednáním a správným živobytím. To zcela přirozeně vede ke správnému usilí, správné bdělosti a správnému soustředění – k tomu, jak usebíráme a soustředíme mysl. Když se mysl zklidní, můžeme vidět jasněji a objeví se správné porozumění a správný záměr, což jsou aspekty rozlišování a moudrosti. Začínáme rozumět tomu, jak funguje život a jak vzájemně fungují mysl a tělo. Začínáme oceňovat, jak řeč a jednání ovlivňují mysl. Takže zcela přirozeně dáváme přednost tomu, abychom mluvili a jednali s péčí a dovedně. Takto se vše pohybuje v kruhu.

Tuto osmidílnou ušlechtilou stezku Buddha popisoval jako střední cestu a dával k ní instrukci, že je nutné ji rozvinout. Krůček po krůčku vede k porozumění a osvobození od veškerého utrpení a boje. Je zajímavé, že Buddha hned ve svém prvním kázání přímo odkazuje na O/osmidílnou ušlechtilou stezku, na tuto střední cestu. Jsem vždycky velmi vděčná, že je popsaná tak jasně a že přesně formuluje, co mohu dělat ve svém životě. Jsem také vděčná, že je popsána jako postupná cesta, postupný trénink. To je něco důležitého, co bychom si měli uvědomit – nejedná se o něco, co se najednou stane z ničeho nic, nejsme osvobozeni jedním okamžikem. Vyžaduje to čas. Vyžaduje to úsilí a spoustu trpělivosti.

Proto potřebujeme dobré přátele – aby nám to připomínali a aby nás povzbuzovali. Nemusí to dělat tak, že nám budou dávat přednesy o Dhammě nebo dokonce tak, že nám budou konkrétně říkat, jak máme žít či praktikovat, ale spíš skrze svůj příklad. Zjišťuji, že se mnohem více učím tím, že se na lidi dívám – jak praktikují a co dělají, než tím, co říkají. Učím se tedy tak, že si všímám, kdy se něco zdařilo, kdy se někdo zachoval dovedně, a to mě povzbuzuje a povznáší. V klášterní komunitě máme velmi zřetelnou hierarchii. Lidé, kteří byli ordinováni před velmi dlouhou dobou, jsou seniorní mniši, a ti nedávno ordinovaní jsou novici. A lidé, kteří nebyli vůbec ordinováni, jsou mimo tuto strukturu. Uvědomuji si však, že povzbuzení a inspirace mohou přijít od kohokoli, nejen od seniorních mnichů, ale také od noviců a návštěvníků. Dokonce nejen od buddhistů – je to pro mě opravdová radost, když mohu strávit čas s někým, kdo zasvětil svůj život pravdě, ať už se projevuje skrz jakoukoli tradici. Miluji dobré lidi!

Takže osmidílná ušlechtilá stezka, cesta vedoucí k ustání utrpení, je čtvrtou z ušlechtilých pravd, na které Buddha poukázal při svém prvním kázání.

První ušlechtilá pravda nám říká, že lidský život je těžký. Někteří lidé si myslí, že buddhismus je velmi depresivní učení, protože tato první ušlechtilá pravda jednoduše říká “je zde utrpení”. Když jsem však tuto větu slyšela poprvé, pomyslela jsem si: “To je dobře!”. Byla jsem velmi vděčná za to, že někdo takhle přímo poukázal na to, co bylo tak zřejmé v mém životě. Bylo mi jasné, že ačkoli život může být docela bezvadný – někdy bych mohla mít všechno přesně podle svých přání – jednou se to změní. A samozřejmě se často stávalo, že věci nebyly tak, jak jsem je chtěla. Po fyzické stránce tu bylo nepohodlí – bolest, hlad, příliš chladno, příliš horko, únava nebo přebytek energie. Často prostě jen něco “nebylo dobře”. S myslí to bylo dokonce horší. Někdy se mohu cítit naštvaná, frustrovaná, rozzlobená, smutná, v depresi, zmatená, bez sebevědomí, žárlivá. To je dlouhý seznam, že ano? A přestože jsem to tak nechtěla, tyto emoce zde byly. Myslela jsem si, že si lépe užiji život bez nich, ale ony se vždycky vrátily. Takže když jsem slyšela, že utrpení je běžnou součástí života a že o tom mluví někdo tak moudrý jako Buddha, byla to pro mě veliká úleva.

Buddhova instrukce pro tuto ušlechtilou pravdu je, že utrpení by mělo být pochopeno. To bylo zajímavé. Nikdy mě nenapadlo pokusit se porozumět utrpení, které jsem v životě zakoušela. Mnohem více jsem se zajímala o to, jak se ho co nejrychleji zbavit nebo převést svoji pozornost jinam a něčím ho přehlušit. Buddha ale jasně řekl, že je potřeba utrpení porozumět. Dnes jít cestou, která vede k pochopení něčeho, pro mne znamená – a předpokládám, že u vás je to stejné – zkoumat to, být zvědavý, mít zájem.

Vodítko, jak k tomu přistoupit, nalezneme ve druhé ušlechtilé pravdě, která odkazuje k původu utrpení. Totiž že zde existuje příčina, proč trpíme a proč bojujeme. V zásadě je to proto, že jsme připoutáni ke svému chtění, aby věci byly jinak, než jsou. Za prvé si přejeme mít jen lahodné, nádherné, příjemné a báječné prožitky. Za druhé se chceme vyhnout či zbavit všeho, co se nám nelíbí. A nakonec chceme existovat – jako „někdo“ oddělený a okouzlující. Existuje tu dojem našeho já, jehož existence je podmíněná a pracně udržovaná a které nám přesto působí ohromné potíže.

Postoupíme-li ke třetí ušlechtilé pravdě, zjistíme, že pokud necháme jít uvedené tři druhy touhy, když je opustíme, tak zakusíme ustání utrpení. Utrpení ustane. Prožíváme pocit vnitřní lehkosti a míru. Někdy je to jako klid, který přichází po silné bouřce. Často když opravdu s něčím bojujeme, je to zakoušené jako bouře v srdci, a když to necháme jít, je tu klid.

Při tomto způsobu praxe musíme být k sobě velice poctiví. Například s něčím bojujeme, a přestože můžeme přede všemi předstírat, že vše je v pořádku a říkat “To nevadí, opravdu mně to vůbec nevadí!” – sami před sebou si musíme přiznat, že nám to opravdu vadí. Jsme nešťastní. Bojujeme s těmito okolnostmi. Takže se to může zdát poněkud zvláštní, až paradoxní, že abychom mohli srdce osvobodit od zápasu, musíme nejdříve rozpoznat, že se uvnitř nás zápas odehrává. Vzpomínám si, že když jsem prošla touto praxí, někomu jsem s entusiasmem řekla: „Samozřejmě, všichni trpí“. A ten člověk byl úplně vyvedený z míry – jako kdybych řekla něco opravdu hrozného. Myslím však, že mnozí lidé si neuvědomují, že bojují a trpí. Můžeme být velmi zruční, jak zařídit, aby bylo vše „OK“ na velmi povrchní rovině.

Tyto pravdy se nazývají ušlechtilé, protože po nás vyžadují jistý stupeň celistvosti, poctivost a ochotu skutečně si prohlédnout to, čeho se většina z nás děsí, kde se cítíme nejvíce zranitelní, zmatení a vystrašení. Ale potom, co v sobě nalezneme odvahu podívat se, můžeme zakusit prospěch z toho, že v sobě cosi objevíme a necháme to odejít. Můžeme tak prožít pozoruhodnou svobodu a lehkost. Musím se přiznat, že jsem vždycky vděčná, že musím být upřímná hlavně k sobě. Nemusím o svých strastech povídat nikomu jinému. Možná jsem se na tomto kurzu s vámi podělila o některé svoje problémy, abych vás tak povzbudila k hlubšímu a detailnímu pohledu. Ale mohu vás ujistit, že když přijdou v životě potíže, obvykle je nikdy nikomu nevyprávím! Většina mých zápasů byla velmi soukromých, protože příliš často je bolestné svěřovat se s nimi jiným lidem. Někdy je stěží dokážeme přiznat sami sobě. Ale když to uděláme, stojí za to věnovat tomu úsilí.

Takže první ušlechtilá pravda říká, že je zde utrpení a je potřeba mu porozumět.

Druhá ušlechtilá pravda říká, že utrpení má příčinu, kterou je připoutání k touhám. A tyto touhy je potřeba opustit.

Třetí ušlechtilou pravdou je, že utrpení ustává. Když opustíme nebo necháme jít touhu, uvědomíme si, že utrpení ustalo. Máme přímou zkušenost míru, který přichází po bouři.

A čtvrtou ušlechtilou pravdou je, že existuje cesta vedoucí k ustání utrpení. Tou cestou je osmidílná stezka, kterou je nutné rozvinout.

Takže vám nabízím tyto myšlenky ke kontemplaci a chtěla bych vás povzbudit, abyste byli stále na cestě. Jakmile jednou na cestu vkročíte, je skutečně důležité, abyste v cestě pokračovali. Nevzdávejte to. Někdy se zdá, že věci jsou příjemné a jdou velmi dobře. Budete skutečně cítit, že děláte pokrok. Jindy se vám bude zdát, že věci právě nejdou moc dobře a možná se budete cítit sklesle. Ale všichni moudří učitelé všech dob pouze říkali, „Pokračujte v cestě“. Adžán Čá hovořil o „praxi žížaly“. Žížaly jsou poměrně jednoduší tvorové. Příliš se nezabývají tím, zda jsou na začátku cesty či na jejím konci, anebo zda vůbec udělaly nějaký pokrok. Zabývají se pouze tím, co je právě před nimi, a prohrabují se hlínou. Takže bych vás chtěla opravdu povzbudit, abyste byli neustále na cestě – abyste se učili nechat věci být a upevnili v sobě mír, ať se děje cokoli. A nakonec se dostanete na druhou stranu.

O autorce

Adžán Čandasiri se narodila ve Skotsku v roce 1947 a byla vychována jako křesťanka. Po vystudování vysoké školy absolvovala výcvik a pracovala jako terapeutka, hlavně na poli mentálních nemocí. V roce 1977 ji její zájem o meditaci přivedl k Adžán Sumedhovi, krátce po jeho příjezdu do Thajska. Inspirována jeho učením a příkladem započala svoji klášterní praxi v Chithurstu jako jedna z prvních čtyř anagariků.

V klášterní komunitě se aktivně zapojila do vývoje programu, věnovaného pravidlům mnišského života pro mnišky. Vedla mnoho meditačních kurzů pro laiky, zvláště ráda učí mladé lidi a podílí se na křesťansko-buddhistickém dialogu.

Copyright

Laskavost

Amaravati Publications
Amaravati Buddhist Monastery
Great Gaddesden, Hertfordshire, HP1 3BZ
United Kingdom,

www.amaravati.org

Amaravati Publications jsou součástí English Sangha Trust Ltd, UK registered charity no. 231310

Poprvé vydalo nakladatelství Amaravati Publications 2013

Elektronická vydání 2014

Digitální edice 1.0

ePub ISBN 978-1-870205-88-7

Copyright © Amaravati Publications 2013

Tato kniha je nabízena jako dar Dhammy. Je zde nabízena díky víře, úsilí a štědrosti lidí, kteří se chtějí podělit o moudrost obsaženou v této knize s ostatními. Knihu lze šířit zdarma a to z ní dělá Dhamma publikaci, knihu založenou na duchovních hodnotách. Prosím neprodávejte tuto knihu v jakékoli podobě, ani ji nepoužívejte jakkoli ke komerčním účelům.

Pokud chcete pomoci této publikaci, můžete kontaktovat a přispět jednomu z našich klášterů na www.forestsangha.org nebo na www.amaravati.org nebo na www.forestsanghapublications.org

Tato kniha je vydána pod licencí Creative Commons. Úplné znění teto licence najdete na http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/3.0/cz/

Shrnutí:

Máte povoleno:

kopírovat, šířit, zobrazovat a ztvárnit dílo

Pouze v případě splnění všech následujících podmínek:

Uveďte autora: Musíte uvést autora díla.

Nekomerční účely: Nesmíte používat toto dílo pro komerční účely.

Nezasahujte do díla: nesmíte jakkoliv upravovat, měnit nebo vylepšovat toto dílo.

Dodatek:

Vzdání se práva: Od každé z výše uvedených podmínek může být upuštěno, pokud máte povolení od vlastníka autorských práv.

Volné dílo: V případě, že dílo nebo jakákoliv jeho část spadá pod Volné dílo podle platných právních předpisů, tato licence na tom nic nemění.

Další práva: Tato licence nemění žádná z následujících práv:

Použití práva a autorského práva;

Autorova práva;

Práva třetích osob zakotvená v jiných smlouvách vztahující se k dílu.

Upozornění: Vždy při používání, šíření, kopírování díla musíte uvést podmínky této licence.

The English Sangha Trust Ltd v roli Amaravati Publications uplatňuje své morální právo být identifikován jako autor této knihy.

The English Sangha Trust Ltd žádá, abyste uvedli Amaravati Publications jako vlastníka díla při kopírování, šíření, zobrazování a ztvárňování díla.